Артуро Перес-Реверте
Тангото на старата гвардия

Превод от испански: Цвета Кирилова, Боряна Дукова, 2015

chitanka.info

И все пак, не се случва често жена като вас и мъж като мен да се срещнат на тази земя.

Джоузеф Конрад, Плантаторът от Малат

Благодарности

Много са хората, без чието сътрудничество този роман нямаше да съществува. За да навляза в територията на тангото, в Буенос Айрес решителна беше помощта на Орасио Ферер, Хосе Гобелъо, Марсело Оливери и Оскар Конде. На Габриел ди Мелио от Етернаутас дължа своето първо посещение на квартал Баракас, по-късно допълнено от Габриела Пуша, която предостави на мое разположение спомените на баща си, Енрике Пукиа, чиито спомени ми позволиха да си представя детството на Макс Коста в предградието. Марко Тропеа помогна с интересна информация за Италия от шейсетте години, а някои важни детайли за Франция от 1937-а година дължа на приятелството на Етиен де Монтети. От Мишел Полак и неговата антикварна книжарница в Париж си набавих книги и диплянки, за да опиша живота на борда на трансатлантическия кораб „Кап Полонио“. Двубоят Келер — Соколов дължи много на ентусиазираното сътрудничество на Леончо Гарсия, който с обикновената си щедрост разрешаваше сложни тактически проблеми и ми предостави свободен достъп до най-непубличните страни на най-добрите играчи на шах в света. Кончита Климент и Луис Салас допринесоха за изграждането на професионалния живот на композитора Армандо де Троейе, посланик Хулио Алби ми описа подробно някои дипломатически ходове в периода между двете войни, комисар Хуан Антонио Калабрия разреши проблеми от полицейско естество. Ася Гончарова ми помогна за сложностите в езика и характера на съветските шахматисти, а с експертната помощ на Хосе Лопес и Габриел Лопес отворих първия си сейф. Благодарностите ми биха останали непълни, ако не включа в тях и моите приятели, аржентинския журналист Хорхе Фернандес Диас и уругвайския издател Фернандо Естевес.

През ноември 1928 година Армандо де Троейе отпътува за Аржентина, за да композира танго. Можеше да си го позволи. На четиридесет и три годишна възраст, авторът на „Ноктюрни“ и „Пасо добле за дон Кихот“ беше на върха на славата си. Всички илюстровани испански списания публикуваха снимката му, облегнат на лакът до красивата си съпруга на борда на трансатлантическия кораб „Кал Полонио“, собственост на „Хамбург-Зюд“[1].

Най-красивата фотография излезе на страниците на светската хроника в „Бланко и негро“. Там се виждаха двамата Де Троейе на палубата на първа класа: той, наметнат с тренчкот, пъхнал ръка в джоба на сакото, с цигара в другата, усмихващ се на хората, които ги изпращаха от пристанището, тя, Меча Инсунса де Троейе, с кожено палто и елегантна шапка, а отдолу проблясваха светлите й очи, които въодушевеният журналист, написал текста под снимката, бе определил като „възхитително дълбоки и златисти“.

В онази вечер, докато светлините на брега все още не бяха изчезнали в далечината, Армандо де Троейе се облече за вечеря. Закъсня, забави го леко главоболие, което не отшумя лесно. Настоя междувременно съпругата му да отиде в салона за танци и да се позабавлява, слушайки музика. Тъй като беше методичен човек, отдели доста време да напълни с цигари златната си табакера, която после прибра във вътрешния джоб на смокинга си. След това разпредели по другите джобове някои необходими за вечерта вещи: златен часовник с верижка, запалка, две бели, добре сгънати носни кърпи, малка кутийка с хапчета за подпомагане на храносмилането и портфейл от крокодилска кожа с визитни картички и дребни банкноти за бакшиши.

Накрая загаси светлината, затвори зад себе си вратата на луксозната каюта — апартамент и като се опитваше да приспособи движенията си към лекото полюшване на огромния кораб, закрачи по килима, който заглушаваше далечното бумтене на машините, тласкащи плавателния съд напред през нощта, паднала над Атлантика.

Преди да премине през вратата на салона, докато управителят се насочваше към него със списъка с резервациите за ресторанта, Де Троейе огледа в голямото огледало на вестибюла колосания си нагръдник, ръкавелите на ризата си и черните си, добре лъснати обувки. Официалните дрехи винаги подчертаваха елегантната му и стройна фигура. Беше среден на ръст, с правилни, но не особено привлекателни черти, които изглеждаха по-хубави заради умните му очи, добре поддържаните мустаци и черната къдрава коса, прошарена тук-там от някой бял косъм. За миг опитният слух на композитора проследи такта на музиката, свирена от оркестъра: нежен и меланхоличен валс. Де Троейе се усмихна тънко, с разбиране и толерантност. За изпълнението можеше да се каже само, че е правилно. После пъхна лявата си ръка в джоба на панталона и след като отвърна на поздрава на салонния управител, го последва до масата, запазена за тях за цялото пътуване, на най-хубавото място в ресторанта. Някои от посетителите не пропуснаха да го огледат. Една красива жена с изумрудени обици запърха с мигли от изненада и възхищение. Познаваха го. Оркестърът подхващаше нов бавен валс, когато Де Троейе седна на масата. Там го очакваше неотворена бутилка шампанско, поставена до електрическа лампа в кристален абажур с форма на лале. От дансинга, сред двойките, които се въртяха в такт с музиката, се усмихваше младата му съпруга. Мерседес Инсунса, пристигнала в салона преди двайсет минути, танцуваше в ръцете на слаб и добре сложен млад мъж, облечен според етикета: беше професионалният танцьор на кораба, натоварен със задачата да развлича дамите от първа класа, които пътуват без придружител или чиито партньори не танцуват. Де Троейе също й се усмихна, преметна крак връз крак, избра внимателно цигара от табакерата си и запуши.

[1] Hamburg Suedamerikanische Dampfschiffahrts–Gesellschaft — немска параходна компания, основана през 1871 г. — Б.р. ↑

1.
Салонният танцьор

В онези времена всеки от неговите колеги притежаваше осанка и майсторство. Но той беше най-добрият от всички. Движенията му на малкия дансинг бяха винаги безупречни, а извън очертанията му се държеше въздържано, но съобразително, устните му неизменно изричаха уместната фраза, намираха най-подходящия и умен отговор. Това му печелеше симпатиите на мъжете и възхищението на жените. В онзи период освен салонните танци като танго, фокстрот и бостон[1], с които си изкарваше прехраната, той владееше като никой друг изкуството да разпалва фойерверки с думи и да рисува тъжни пейзажи с мълчанията си. През дългата му и успешна кариера рядко му се беше случвало да сбърка в прицела.

Трудно беше за една жена с добро положение, на каквато и да е възраст, да устои на изкусителната му покана — било то на чай с танци в хотел „Палас“, „Риц“, „Екселсиор“, в някое открито заведение на Ривиерата или в салона на първа класа на трансатлантически кораб. Беше от онези мъже, които сутрин можеха да бъдат срещнати в сладкарницата, облечени във фрак, поканили на чашка топъл шоколад прислугата на дома, в който предната вечер са били на бал или на вечеря. Притежаваше такава дарба или такъв вид интелигентност. Освен това поне веднъж в живота си се беше оказал способен да заложи всичко на масата в казиното и да се прибере с трамвай, разорен и подсвиркващ си с привидно равнодушие „Човекът, който разори банката в Монте Карло“. С такова изящество палеше цигара и връзваше възела на вратовръзката си, така безупречно бяха изгладени винаги блестящо белите маншети на ризата му, че полицията никога не дръзваше да го задържи, освен ако не го хванеше на местопрестъплението.

— Макс.

— Да, господине?

— Можете да сложите куфара в колата.

Слънцето на Неаполитанския залив заслепява до болка очите, отразявайки се в хромираните части на ягуара „Марк Х“, точно като едно време, когато лъчите му се пречупваха в други автомобили, карани от него самия или от други. Но дори шофирането се е променило оттогава, няма и следа от предишното изящество. Макс Коста хвърля поглед към краката си, дори прави леко движение, ала без резултат. Не знае точно в кой момент се е случило, но това няма и особено значение. Грацията е напуснала сцената мълчаливо, останала е в миналото, подобно на толкова много други неща.

Прави гримаса — на примирение или може би само заради слънцето, което блести в очите му — докато се опитва да мисли за нещо конкретно, предстоящо — налягането в гумите при средно и при пълно натоварване, достатъчно леко ли се движи лостът при превключване на скоростите, нивото на маслото. Прави го, за да пропъди горчиво-сладкото убождане, което се появява винаги, когато носталгията и самотата натежат прекалено много. После въздъхва дълбоко, но не тежко, потърква с кадифена кърпа посребрената котешка фигурка, увенчаваща радиатора, и облича сакото на сивата си униформа, което е стояло сгънато на облегалката на предната седалка. Едва след като го закопчава внимателно и пристяга възела на вратовръзката, тръгва бавно по украсените отстрани с мраморни статуи без глави и каменни вази стъпала, водещи към главния вход.

— Не забравяйте малкия куфар.

— Не се безпокойте, господине.

На доктор Хугентоблер не му харесва, че прислугата в Италия го нарича доктор. Тази страна, обича да казва той, е пълна с „дотори“, „кавалиери“ и „комендатори“[2]. А аз съм сериозен швейцарски лекар. Не искам да ме вземат за някой племенник на кардинал, милански индустриалец или нещо подобно. Що се отнася до Макс Коста, всички във вилата, намираща се в околностите на Соренто, се обръщат към него само с малкото му име, „Макс“. Това си е своеобразен парадокс, тъй като през целия си живот е използвал различни имена, съпроводени от аристократични титли или плебейски, според обстоятелствата и изискванията на момента. Ала от доста време, откакто сянката на миналото размаха за последен път кърпичката си и се сбогува с него — подобно на жена, изчезваща завинаги сред облак пара, с лице, очертано на прозореца на спалния вагон, и човек така и не разбира дали тя си тръгва в този миг или си е отишла много преди това — той се нарича с истинското си име. Смени сянката на миналото за името си. А то, след принудителното си и до някаква степен естествено оттегляне, предвид пребиваването на носителя му в затвора, фигурираше в едно дебело досие, събрано от полицейските служби на половин Европа и Америка. При всички положения, мисли си той, докато взема един малък и друг по-голям куфар „Самсонайт“ и ги поставя в багажника на колата, никога, дори в най-тежките моменти, не си е представял, че в залеза на дните си ще отговаря с „господине“, когато към него се обръщат само на малко име.

— Хайде, Макс. Донесохте ли вестниците?

— Ето ги отзад, господине.

Две хлопвания, вратите на колата се затварят. Докато настанява пътника, той си слага шофьорската фуражка, сваля я, а после отново я слага. Когато сяда на волана, я оставя на мястото до себе си и с жест на едновремешно кокетство хвърля поглед в огледалото за задно виждане, преди да приглади посивялата си, все още буйна коса. Дреболията с фуражката най-добре подчертава иронията на ситуацията, мисли си той: абсурдния бряг, на който го изхвърли бурята на живота след окончателното корабокрушение. При все това, когато се бръсне пред огледалото в стаята си и като човек, броящ белези от любовни страсти и битки, оглежда бръчките си, всяка от които има свое име — жени, рулетки в казина, тревожни утрини, вечери на слава или провал, той има навика накрая винаги да се обръща към себе си с едно опрощаващо намигване. Сякаш разпознаваше в този висок и вече не толкова слаб мъж с тъмни, уморени очи образа на стар съучастник, на когото нямаше нужда нищо да обяснява. В крайна сметка, намеква дружески, леко цинично и дори малко подло отражението в огледалото, не е лесно, но трябва да признаеш, че на шейсет и четири години и предвид ужасните карти, които животът ти раздаде в последно време, все още може да се считаш за щастливец. При сходни обстоятелства на други — на Енрико Фосатаро например или на стария Шандор Естерхази — им се наложи да избират между това да разчитат на обществената благотворителност или да издъхнат след минута мъчителни гърчения, увиснали на вратовръзката си в банята на някой унил пансион.

— Има ли важни новини? — заинтересува се Хугентоблер.

От задната седалка на автомобила се чува шумолене на вестници: прехвърляне на страници без голяма охота. Думите бяха по-скоро коментар, отколкото въпрос. В огледалото Макс вижда, че очите на работодателя му са сведени надолу, а очилата за четене са на върха на носа му.

— Дали руснаците вече са пуснали атомната бомба, или нещо подобно?

Хугентоблер се шегува, разбира се. Швейцарски хумор. Когато е в добро настроение, има навика да пуска шеги пред прислугата, навярно защото е ерген и няма семейство, което да се смее на остроумията му. Устните на Макс се разтягат в лека, професионална усмивка. Дискретна и с подходящата дистанцираност.

— Няма нищо особено, господине. Касиус Клей е спечелил нова битка и космонавтите на „Джемини II“ са се върнали живи и здрави… Все повече се разпалва войната в Индокитай.

— Във Виетнам, искате да кажете.

— Да, във Виетнам… А що се отнася до местните новини, в Соренто започва турнирът по шахмат за наградата „Кампанела“. Келер срещу Соколов.

— Мили боже — казва Хугентоблер, разсеяно и саркастично. — Колко жалко, че ще го пропусна… Истината е, че има хора за всичко, Макс.

— Така си е, господине.

— Представяте ли си? Цял живот пред една дъска. И как свършват всички тия играчи? Побъркват се, като онзи Боби Фишер.

— Именно.

— Минете по долния път. Имаме време.

Чакълът престава да скърца под гумите, когато ягуарът преминава желязната ограда и потегля бавно по асфалтовия път между маслиновите, мастиковите и смокиновите дървета. Макс сменя плавно скоростта пред един остър завой, в чийто край на фона на спокойното и прозирно като полирано стъкло море се очертават в контражур силуетите на боровете и къщите, накацали нагоре по планината, а Везувий се издига от другата страна на залива. За секунда забравя присъствието на пътника и гали волана, съсредоточен в удоволствието от шофирането: движението между две точки, чието местоположение във времето и пространството му е безразлично. Въздухът, влизащ през отворения прозорец, мирише на мед и смола, и носи последните ухания на лятото, което по тези земи винаги отказва да умре, и води наивна и сладка битка с листата на календара.

— Превъзходен ден, Макс.

Той примигва, връщайки се към действителността и отново вдига очи към огледалото за задно виждане. Доктор Хугентоблер е оставил настрана вестниците и е захапал хаванска пура.

— Наистина е превъзходен, господине.

— Опасявам се, че когато се върна, времето ще се е променило.

— Да се надяваме, че няма да е застудяло. Ще отсъствате само три седмици.

Хугентоблер изръмжава и изпуска дим от устата си. Той е червендалест човек с приветлива външност, собственик на санаториум, разположен в близост до езерото Гарда. Натрупал е състояние в годините след войната, предлагайки психиатрично лечение на травмирани от издевателствата на нацистите богати евреи, които се будят посред нощ с ужаса, че отново са в бараките на Аушвиц, доберманите лаят отвън, а есесовците им сочат пътя към душовете. В първите следвоенни години Хугентоблер и италианският му партньор, някой си доктор Бакели, им помагали да се преборват с призраците, а за финал на лечението им препоръчвали пътуване до Израел, организирано от дирекцията на санаториума. Въпросната екскурзия допълвала и без това стряскащите сметки, представяни на клиентите, които обаче днес позволяват на Хугентоблер да притежава къща в Милано, апартамент в Цюрих и вила в Соренто с пет автомобила в гаража. От три години Макс се грижи колите да бъдат в отлично състояние, а освен това е и шофьор. В задълженията му влиза още едно: да се грижи за доброто състояние на вилата, в която освен него служи едно семейство от Салерно, прислужница и градинар с фамилното име Ланца.

— Не отивайте направо към пристанището. Минете през центъра.

— Да, господине.

Той хвърля бърз поглед към точния, но евтин часовник — „Фестина“ с фалшиво златно покритие, който носи на лявата си китка — и те се вливат в оскъдния поток на колите, които в този час се движат по булевард „Италия“. Имат предостатъчно време до отплаването на моторната лодка, която ще отведе доктора от Соренто до другия край на залива, спестявайки му завоите по шосето, водещо до аерогарата на Неапол.

— Макс.

— Да, господине?

— Спрете при „Руфоло“ и купете кутия „Монте Кристо“ номер две.

Работните отношения на Макс Коста с господаря му започнаха като любов от пръв поглед. Още щом го видя, психиатърът изгуби интерес към безупречните препоръки, съдържащи се в писмата от предишните му работодатели, впрочем до голяма степен плод на изкусна фалшификация. Практичен човек, убеден, че интуицията и професионалният му опит му помагат да се ориентира безпогрешно в човешката природа, Хугентоблер реши, че този мъж, облечен с малко поовехтяла елегантност, с прямо, почтително и спокойно изражение и най-вече с възпитано благоразумие в жестовете и думите, е въплъщение на почтеността и благоприличието. Беше напълно подходящ да му бъде поверен зашеметяващият автомобилен парк, с който докторът бе особено горд. Към него се числяха един „Ягуар“, един „Ролс-Ройс Силвър Клауд“ и три антикварни забележителности, сред които едно „Бугати 50 Т“ купе. Разбира се, на работодателя на Макс и през ум не му минаваше, че в други времена шофьорът му се е радвал на собствени и чужди автомобили, не по-малко луксозни от тези, които караше сега като служител. Ако Хугентоблер притежаваше цялата информация, щеше да му се наложи да преосмисли някои от гледните си точки относно човешката природа и да си потърси не толкова елегантен шофьор с по-обикновена трудова биография. Но и в този случай би сгрешил. Всеизвестно е, че човек, изгубил бляскавия си начин на живот, е като жените с минало, които решават да се омъжат: няма по-верни от тях, защото знаят какво рискуват. На този етап обаче Макс Коста няма никакво намерение да просветлява доктор Хугентоблер относно мимолетността на отминалите славни дни, порядъчността на проститутките и принудителната почтеност на остарелите салонни танцьори, превърнали се по-късно в крадци с бели ръкавици. Макар че всъщност ръкавиците невинаги бяха чак толкова бели.

Когато моторната лодка „Рива“ се отдалечава от „Марина Пикола“, малкото пристанище, Макс Коста остава известно време, облегнат на перилата на вълнолома, и наблюдава как следата, която лодката оставя във водата, се врязва в гладката синева на залива. После си смъква вратовръзката, сваля униформеното сако, взема го в ръка и тръгва обратно към колата, паркирана близо до сградата на „Гуардия ди Финанца“[3], в подножието на високия скален бряг, върху който се издига Соренто. Дава петдесет лири на момчето, което пази „Ягуар“-а, запалва го и потегля бавно по шосето, което, описвайки голям затворен завой, води нагоре към града. При навлизането си в площад „Тасо“ той спира пред трима пешеходци, излизащи от хотел „Витория“: две жени и един мъж. Проследява ги разсеяно с поглед, докато пресичат съвсем близо до колата, точно пред предния капак. Имат вид на заможни туристи, от онези, които идват извън сезона, за да се наслаждават спокойно, без лятната шумотевица и многолюдност, на слънцето, морето и хубавото време, което тук се задържа до късна есен.

Мъжът няма трийсет години, носи тъмни очила и е облечен със сако с велурени кръпки на лактите. По-младата от жените е брюнетка с приятна външност и къса пола, косата й е прибрана в дълга плитка на гърба. Другата, по-зряла, дори възрастна, носи плетена бежова жилетка и тъмна пола, на главата си има поомачкана мъжка шапка от туид, изпод която се подава много къса, сребристосива коса. Изискана дама, преценява Макс. Притежава онази елегантност, която не идва от дрехите, а от начина, по който се носят. Доста над средното равнище в сравнение с всичко, което може да се види във вилите и добрите хотели на Соренто, Амалфи и Капри, дори по това време на годината.

Има нещо у втората жена, което го кара да не ги изпуска от поглед, докато пресичат площад „Тасо“. Навярно го впечатлява начинът, по който тя се движи: бавно, сигурно, пъхнала небрежно дясната си ръка в джоба на жилетката. Върви така, както правят хората, пристъпвали през по-голямата част от живота си със сигурни крачки по килими в свят, който им принадлежи. Или може би вниманието на Макс е привлечено от начина, по който тя наклонява лице към спътниците си, за да се засмее на онова, което й говорят, или за да произнесе някоя дума, която не достига до него през стъклата на автомобила. Истината е, че за миг, стремително като човек, в чиято памет се е появила несвързана с нищо част от забравен сън, Макс се изправя пред ехото на далечен спомен за образ от миналото, за жест, глас, и смях. Това така го стъписва, че се налага клаксонът на колата зад него да го подкани да включи на първа и да потегли. Прави го, без да престава да наблюдава тримата. А те са стигнали до другия край на площада и сядат на слънце на една от масите на тротоара пред бар „Фауно“.

На път е да навлезе в булевард „Италия“, когато познатото усещане отново връхлита паметта му. Този път обаче става дума за нещо напълно конкретно: едно лице и един глас. Една сцена или всъщност поредица от сцени. Внезапно учудването му преминава в изумление и Макс натиска педала на спирачката толкова рязко, че си спечелва второ предупреждение с клаксон от колата, движеща се зад него.

Следват и яростни жестове от страна на шофьора, когато „Ягуар“-ът неочаквано завива надясно и отново спира, точно до бордюра на тротоара. Той изключва двигателя и потъва в размисъл, неподвижен, забил поглед в ръцете си, опрени на волана. Накрая излиза от автомобила, облича сакото си и тръгва бавно под палмите на площада към масите пред бара. Върви, тревожен и уплашен, вероятно от мисълта, че това, което се върти в главата му, може да се окаже истина. Тримата са там, погълнати от оживен разговор. В опит да остане незабелязан Макс се спира край едни храсти в озеленената част на площада. Масата се намира на десет метра от тук и той вижда жената с шапка от туид в профил, бъбреща с останалите, напълно чужда на изпитателния оглед, на който я подлага Макс. Вероятно, установява той, в друго време е била много привлекателна, защото лицето й пази следи от предишна хубост. Би могла да е жената, за която я мисли, заключава той неуверено, трудно му е да го реши със сигурност. Има прекалено много женски лица, насложени в паметта му, немалко преди нейното и доста повече след него. Прикрит зад зеленината, Макс дебне за подробности, които биха съвпаднали със спомена, но не стига до задоволително заключение. Накрая, съзнавайки, че ако остане там прав, ще привлече внимание към себе си, заобикаля масите и сяда на една в дъното. Поръчва на сервитьора коктейл „Негрони“ и през следващите двайсет минути наблюдава профила на жената, анализирайки всяко нейно изражение и жест, за да ги сравни с онези, които пази в спомените си. Когато тримата стават от масата и пресичат площада по посока на улица „Сан Чезарео“, най-после я е познал. Или поне така смята. Тогава се надига и тръгва след тях, като поддържа прилична дистанция. Старото му сърце от векове не е туптяло така силно.

Жената танцува добре, установи Макс Коста. Свободно и с известна дързост. Дори се осмели да го последва в една по-сложна странична стъпка, негова измислица и импровизация с цел да провери уменията й, която една не толкова умела танцьорка би изпълнила доста смешно. Трябва да наближава двайсет и пет години, прецени той. Висока и стройна, с дълги ръце, тънки китки и крака, изглеждащи безкрайни под ефирната тъмна коприна с виолетови отблясъци, която оставяше непокрити раменете и гърба й до кръста. Благодарение на високите токчета, които правеха вечерната рокля още по-красива, лицето й, спокойно, с хубави черти, беше на височината на лицето на Макс. Имаше тъмноруса коса, леко накъдрена точно според модата на сезона, подстригана до тила. Докато танцуваше, погледът й оставаше неподвижен, насочен някъде над облеченото във фрак рамо на партньора й. Там беше облегнала ръката си, на която блестеше халката на омъжена жена. След като той беше отишъл при нея и я бе поканил с учтив поклон на един бавен валс, от онези, които наричаха бостон, не се бяха погледнали нито веднъж в очите. Нейните бяха с цвят на мед, почти топящ се, подчертани с точното количество спирала за мигли — нито грам повече от необходимото, — а над тях се очертаваха дъговидните вежди, изскубани и оформени в тънка линия. Нямаше нищо общо с другите жени, на които Макс беше правил компания тази вечер в салона за танци: зрели дами със силни парфюми, ухаещи на люляк и пачули, или несръчни девойки в светли дрехи и къси поли, които си хапеха устните от притеснение да не изгубят ритъма, изчервяваха се, когато той слагаше ръката си на кръста им или пляскаха с ръце, когато отекнеше някое подвикване. Така че за първи път тази вечер салонният танцьор на „Кап Полонио“ изпита удоволствие от работата си.

Не се погледнаха, докато не свърши английският валс — беше „What I’ll Do“, — и оркестърът не подхвана тангото „В полумрак“.

За миг останаха неподвижни на полупразния дансинг, един срещу друг. Като видя, че тя не се връща на масата си — мъж, облечен в смокинг, вероятно съпругът, току-що беше седнал там, — той разтвори подканващо ръце при първите тактове на мелодията и жената веднага отвърна на движенията му, равнодушна, както преди. Отпусна лявата си длан на рамото му, протегна спокойно другата си ръка и започнаха отново да се движат по дансинга или по-точно да се носят по него, мислеше Макс. Ирисите с цвят на мед отново бяха вперени някъде зад танцьора, без да го поглеждат, макар жената да беше вплетена в него, следвайки с изненадваща прецизност сигурния и бавен ритъм на мъжа, а той от своя страна се опитваше да поддържа почтителната и точна дистанция, допускаща само докосванията на телата, необходими, за да се получат фигурите на танца.

— Харесва ли ви тук? — попита той след едно сложно изпълнение, с което жената се беше справила без ни най-малко напрежение.

Най-сетне тя го дари с бегъл поглед. И може би със слаба наченка на усмивка, изчезнала мигновено.

— Чудесно е.

През последните години тангото, произхождащо от Аржентина и дошло на мода в Париж чрез „апашките балове“, предизвикваше фурор от двете страни на Атлантика. Така че дансингът бързо се изпълни с двойки, които танцуваха с повече или по-малко грация, описваха фигури, събираха се и се разделяха, като движенията им, в зависимост от случая и майсторството на танцьорите, варираха от красивото до смехотворното. Дамата на Макс обаче отвръщаше напълно свободно и на най-сложните стъпки, приспособявайки се както към класическите, предвидими движения, така и към онези чупки, които той, все по-уверен в партньорката си, предприемаше понякога. При по-сложните движения, в обичайния си изискан и премерен стил, той вкарваше къси и атрактивни странични стъпки, които тя повтаряше непринудено, без да губи ритъма. При това се наслаждаваше на танца и музиката. Беше видимо от усмивката, с която сега даряваше по-често Макс, след някоя сложна и успешна вариация, както и от златистия поглед, който от време на време се връщаше от далечината, за да се задържи няколко секунди съучастнически върху салонния танцьор.

Докато се движеха по дансинга, той огледа съпруга с очи на професионалист, на спокоен ловец. Беше свикнал да го прави: оценяваше съпрузи, бащи, братя, синове, любовници на жените, с които танцуваше. Все мъже, които ги придружаваха с достойнство, надменност, досада, примирение и други подобни чувства, типични за мъжете в такива случаи. Имаше много информация в иглите за вратовръзки, във верижките на часовниците, в табакерите и пръстените, в дебелината на полуотворените портфейли, когато плащаха на сервитьорите, в качеството и кройката на сакото, ръба на панталона и блясъка на обувките. Дори в начина, по който бяха вързани вратовръзките им. Всичко това беше материал, който позволяваше на Макс Коста да начертае методи и цели под съпровода на музиката; или казано по друг, по-прозаичен начин, да премине от салонни танци към по-доходоносни занимания. Изтеклото време и личният му опит го бяха убедили във верността на мнението, което преди седем години в Мелиля беше споделил с него граф Борис Долгоруки-Багратион, ефрейтор втора степен от Първа рота на Чуждестранния легион. Минута, минута и половина след като беше повърнал цяла бутилка отвратителен коняк в задния двор на публичния дом на Фатима, той му каза:

— Една жена никога не е само една жена, скъпи Макс. Тя е най-вече мъжете, които е имала, които има, и които би могла да има. Никоя жена не може да бъде разбрана без тях… И който си осигури достъп до този списък, притежава ключа от сейфа. Разковничето към нейните тайни.

Макс отправи последен поглед към съпруга по-отблизо, когато музиката секна и той придружи партньорката си до масата. Беше елегантен, уверен, прехвърлил четиридесетте. Не беше хубав, но имаше приятен вид с тънките си, добре поддържани мустаци, къдравата, леко прошарена коса, живите си умни очи, които, както бе установил Макс, не пропуснаха нито една подробност от случващото се на дансинга. Беше потърсил името му в списъка на резервациите, преди да покани жената, когато още беше сама. Управителят бе потвърдил, че става дума за испанския композитор Армандо де Троейе и съпругата му. Бяха настанени в специална каюта — апартамент и имаха запазена маса в главната трапезария, точно до тази на капитана. На борда на „Кап Полонио“ това означаваше или много пари, или отлично социално положение, а често и двете неща наведнъж.

— За мен беше удоволствие, госпожо. Танцувате прекрасно.

— Благодаря.

Той сведе глава отсечено, почти по войнишки, на жените им харесваше този поздрав, както и непринудеността, с която поемаше пръстите им, за да ги поднесе към устните си. Жената му отвърна с леко и студено кимване, после седна на стола, който съпругът, станал прав, й предложи. Макс обърна гръб, приглади на слепоочията блестящата си черна коса, сресана назад с брилянтин. Направи го първо с дясната, после с лявата ръка и се отдалечи, като заобикаляше хората на дансинга. Вървеше с любезна усмивка на устните, без да гледа никого, но забелязваше, че неговата висока метър и седемдесет и девет сантиметра фигура, облечена безупречно във фрак — за това беше изхарчил последните си спестявания, преди да се качи на борда с договор за еднопосочно пътуване до Буенос Айрес, — привличаше любопитството на дамите от масите, които някои пасажери започваха вече да напускат, за да се отправят към трапезарията. Половината от салона ме ненавижда в този момент, заключи той примирен и развеселен. Другата половина са жени.

Тримата се спират пред едно магазинче за сувенири, пощенски картички и книги. Въпреки че част от търговските обекти и ресторанти на Соренто затварят в края на активния сезон, в това число някои скъпи магазини на булевард „Италия“, старият квартал, чийто център е улица „Сан Чезарео“, продължава да е посещавано от туристите място през цялата година. Улицата не е широка, така че Макс Коста се спира на благоразумно разстояние пред магазин за хранителни стоки, чиято поставена на триножник рекламна дъска с нещо написано с тебешир на нея му предоставя възможност за дискретно прикритие. Момичето с плитката е влязло в магазинчето, а жената с шапката е отвън и разговаря с младежа. Той си е свалил тъмните очила и се усмихва. Тъмнокос е и изглежда добре. Тя явно храни топли чувства към него, защото го погалва за миг по лицето. После той казва нещо и жената се разсмива на глас. Звукът достига чист до мъжа, който я следи: звънък и искрен смях, който много я подмладява, той разтърсва Макс с ясни спомени от миналото. Тя е, убеждава се той окончателно. Минали са двайсет и девет години от последния път, когато я е видял. Тогава бяха пак край морето и пръскаше ситен есенен дъжд, едно куче подтичваше по влажните кръгли камъчета на плажа под балюстрадата на „Променад дез Англе“[4] в Ница. А градът, отвъд бялата фасада на хотел „Негреско“, се размиваше в мъглявия сив пейзаж. Толкова време разделяше онази сцена от сегашния момент, че спомените лесно биха могли да се объркат. И все пак някогашният салонен танцьор и настоящ служител и шофьор на доктор Хугентоблер вече не хранеше никакво съмнение. Това беше същата жена. Същият смях, същото навеждане на главата настрани, същите спокойни жестове. Същият навик, изискан и естествен, да държи ръка в джоба на жилетката си. Иска му се да отиде към тях и да види лицето й отблизо, за да се увери, че е тя, но не се осмелява. Докато води вътрешна борба, момичето с плитката излиза от магазина и тримата тръгват обратно, като отново минават покрай бакалницата, в която Макс бързо се скрива, за да не го видят. Оттам наблюдава как минава жената с шапката, оглежда профила й и смята, че е напълно сигурен. Очи с цвят на мед, потвърждава той и целият потреперва. Почти топящ се мед. И все така предпазливо, поддържащ разумна дистанция, той ги следва, докато се връщат на площад „Тасо“, а после стигат до оградата на хотел „Витория“.

Видя я пак на следващия ден, на палубата със спасителните лодки. Стана случайно, никой от двамата нямаше причина да бъде там. Подобно на останалите служители на „Кап Полонио“, които не съставляваха част от морския екипаж, Макс Коста трябваше да стои далеч от сектора и палубите за разходка на първа класа. За да избегне въпросната първа класа, където пасажерите, изтегнати на шезлонги от тиково дърво и ратанови кресла, се излагаха на лъчите на слънцето, греещо откъм десния борд — палубата откъм левия борд беше заета от играчите на боулинг, шъфълборд или онези, които стреляха по панички, — Макс реши да се качи по стълбата, водеща до друга палуба. Именно там се намираха осем от шестнайсетте лодки, закрепени с прътове и клинове, подредени до трите големи червено-бели комина на трансатлантическия кораб. Мястото беше спокойно, безлюдно. Пътниците нямаха навика да ходят там, тъй като присъствието на големите спасителни лодки загрозяваше пространството и разваляше гледката. Единствената компенсация за онези, които решаваха да го посетят, бяха едни дървени пейки. Именно на една от тях салонният танцьор видя жената, с която беше танцувал предната вечер, докато минаваше между един боядисан в бяло илюминатор и отвора на един от големите вентилатори, отвеждащи свеж въздух към вътрешността на кораба.

Денят беше слънчев, без вятър и с приятна температура за сезона. Макс не носеше шапка, нито ръкавици, нито бастун, беше облечен в сив костюм с жилетка, риза с мека яка и плетена вратовръзка, така че, минавайки покрай жената, се задоволи само да кимне леко с глава. Тя беше в елегантен кашмирен костюм от три–четвърти жакет и дълга плисирана пола. Четеше книга, която държеше в скута си. Когато мъжът мина покрай нея, закривайки слънцето за миг, тя вдигна глава, покрита с филцова шапка с малка периферия, и се взря в него. На Макс му се стори, че забелязва в очите й кратък проблясък, показващ, че го е познала, и навярно това го накара да се спре за секунда. Направи го, преценявайки тактично обстоятелствата и социалното положение, което всеки от двамата имаше на борда.

— Добър ден — каза той.

Жената, която пак свеждаше очи към книгата, отвърна с мълчалив поглед и кратко, безмълвно кимване.

— Аз съм… — започна той и внезапно бе обзет от неловкост. Почвата, на която стъпваше, беше несигурна и вече се разкайваше, че я беше заговорил.

— Да — отвърна спокойно тя. — Господинът от снощи. Каза „господинът“, а не „танцьорът“ и той вътрешно й благодари за това.

— Не зная дали споделих с вас — отбеляза той, — че танцувате превъзходно.

— Споделихте го.

Вече се връщаше към книгата. Някакъв роман, забеляза той, хвърляйки поглед към корицата, обърната на коленете й: „Четирите конника на Апокалипсиса“ от Висенте Бласко-Ибанес.

— Приятен ден. И приятно четене.

— Благодаря.

Отдалечи се, без да знае дали очите й са насочени към книгата или го гледа как си отива. Опита се да върви непринудено, безразлично, с ръка в джоба на панталона. Щом стигна до последната лодка, се спря. Там, на завет, извади сребърната си табакера — гравираните инициали на нея не бяха неговите, — и запали цигара. Възползва се от момента, за да погледне крадешком към носа на кораба, към пейката, където жената, все така невъзмутима, четеше, свела лице надолу.

Гранд хотел „Витория“. Макс Коста закопчава сакото си и минава под табелата, изписана със златни букви, открояваща се над желязната арка на входа. Поздравява портиера и върви по алеята, оградена от двете страни със стогодишни пинии и всякакви други дървета и храсти. Градините са просторни: започват от площад „Тасо“ и стигат до ръба на скалистия бряг над „Марина Пикола“ и морето, където се издигат трите корпуса на хотела. Макс слиза по няколко стъпала и се озовава във фоайето на средната сграда, срещу стъклената стена, през която се открива гледка към зимната градина и терасите. А те сега, колкото и да е необичайно за това време на годината, са пълни с хора, които си пият аперитива. Вляво, на рецепцията, стои старият му познайник Тициано Спадаро. Познанството им датира от онова отдавнашно време, когато сегашният шофьор на доктор Хугентоблер отсядаше в качеството на клиент на места като „Витория“. Многото щедри бакшиши, връчени по неписаните закони на дискретността, са спомогнали между двамата мъже да се установи симпатия, която с годините беше станала чистосърдечна или по-скоро съучастническа. В нея се включва и приятелското обръщение на „ти“, което преди двайсет години би било немислимо.

— Виж ти, Макс. Каква чест… Откога не си идвал.

— От почти четири месеца.

— Радвам се да те видя.

— Аз също се радвам да те видя. Как я карате?

Спадаро, с рядка коса и голямо шкембе, опънало черната жилетка на униформата му, свива рамене и започва да нарежда обичайните жалби за мъртвия сезон. По-малко бакшиши, клиенти за уикендите с млади любовници, които жадуват да станат актриси или манекенки, групи гръмогласни американци, тръгнали на обиколката Неапол — Иския — Капри — Соренто — Амалфи, които отсядат за по един ден на всяко от местата с включена закуска и постоянно поръчват минерална вода в бутилки, защото нямат доверие на тази, която тече от крана. За щастие — Спадаро посочва към отделената с витраж, оживена зимна градина, — мачът за наградата „Кампанела“ спасява положението: двубоят Келер — Соколов пълни хотела с играчи, журналисти и любители на шаха.

— Искам една информация. Въпросът изисква дискретност.

Спадаро не казва на глас „както в добрите стари времена“, въпреки че в погледа му, първоначално изненадан, после ироничен и леко неспокоен при мисълта за неочакваното, припламва искрица от едновремешното съучастничество. Остава му малко време до пенсия. Започнал като пиколо в хотел „Екселсиор“ в Неапол, той е изкарал петдесет години в този занаят и е видял всичко. Това „всичко“ включва и Макс Коста в добрите му времена. А може би добрите времена за него продължават.

— Мислех, че си се оттеглил.

— Така е. Няма нищо общо с онова.

— Аха.

Старият рецепционист изглежда облекчен. Тогава Макс излага въпроса си: интересува го една госпожа на зряла възраст, изискана, придружавана от момиче и млад мъж с хубава външност. Влезли са преди десет минути. Може би са клиенти на хотела.

— Клиенти са, разбира се… Младият е Келер, ни повече, ни по-малко.

Макс примигва объркан. Младият мъж и момичето не го интересуват особено.

— Кой?

— Хорхе Келер, големият чилийски шахматист. Може да стане световен шампион по шах.

Макс най-после се сеща, а Спадаро допълва подробностите. Турнирът „Лучано Кампанела“, който тази година се провежда в Соренто, е спонсориран от торински мултимилионер, един от най-големите акционери на „Оливети“ и „Фиат“. Запален любител на шахмата, Кампанела организира всяка година срещи на емблематични места в Италия, винаги в най-добрия местен хотел, и докарва гросмайстори, на които плаща от щедро по-щедро. Мероприятието трае четири седмици, няколко месеца преди двубоя за титлата „световен шампион“ и вече се счита за неофициален световен турнир между двамата най-добри шахматисти за момента: шампиона и най-изтъкнатия кандидат да заеме мястото му. Освен наградата — петдесет хиляди долара за победителя и десет хиляди за финалиста, — престижът на турнира „Кампанела“ идва оттам, че всеки път досега спечелилият го в крайна сметка се сдобива и със световната титла или я задържа, ако вече я притежава. В настоящия момент Соколов е шампионът. А Келер, който е победил всички останали участници, е кандидатът за титлата „световен шампион“.

— Този младеж е Келер? — пита Макс учуден.

— Да. Много възпитано момче, не проявява почти никакви капризи, което не е често срещано в средите им… Руснакът е по-дръпнат. Винаги е заобиколен от бодигардове и е потаен като язовец.

— А тя?

Спадаро прави неопределен жест, който пази за клиенти от невисока класа, за които не се знае почти нищо.

— Тя е неговата приятелка. Също така е част и от екипа му — мъжът разлиства регистъра, за да освежи паметта си. — Ирина, казва се Ирина… Ясенович. Името е югославско, но паспортът е канадски.

— Имах предвид по-възрастната жена. Тази с късата сива коса.

— А, тя е майката.

— На момичето ли?

— Не. На Келер.

Срещна я два дни по-късно в салона за танци на, „Кап Полонио“. Вечерята беше официална: даваше я капитанът в чест на някакъв изтъкнат гост. Неколцина мъже от пътуващите бяха сменили тъмните си костюми или смокинги с прилепнали, тесни фракове, колосани нагръдници и бели вратовръзки, според етикета. Сътрапезниците се събираха в салона, пиеха коктейли и слушаха музика, преди да влязат в трапезарията, откъдето по-младите хора или по-неуморимите гуляйджии се връщаха, за да останат до късно през нощта. Оркестърът започна с бавни валсове и леки мелодии, както обикновено. Макс Коста танцува половин дузина пъти, почти изключително с млади госпожици и дами, пътуващи със семейството си. Посвети един бавен фокстрот на една англичанка в малко по-напреднала възраст, но с приятна външност, която беше придружавана от своя приятелка. Беше ги видял да си шушукат и да се побутват с лакти всеки път, когато минаваше покрай тях по време на танца. Англичанката беше руса, закръглена, малко хладна в обноските си. Като че ли имаше известна простоватост у нея — стори му се, че лъха прекалено силно на парфюм „Му Sin“, а се беше отрупала и с твърде много бижута, — но не танцуваше зле. Освен това имаше хубави сини очи и достатъчно пари, които да я правят привлекателна: плетената й чантичка беше от златни нишки, установи той с бърз поглед, когато се спря пред нея, за да я покани на дансинга. А и бижутата изглеждаха добри, особено една гривна със сапфири в комплект с обици, чиито камъни след демонтаж биха стрували петстотин лири стерлинги. Беше записана като мис Хъниби, както беше установил, проверявайки в списъка на салонния управител. Вдовица или разведена, предположи последният, който се казваше Шмьокер — почти всички офицери, моряци и останалите от щатния персонал на кораба бяха немци, — с непоколебимост, която дължеше на половин век прекосявания на Атлантика, споменати в трудовата му биография. Така че след няколко стъпки по дансинга и внимателно изследване на реакциите на госпожата спрямо неговите маниери и близост — Макс не си позволи нито един неуместен жест, спазваше перфектна дистанция и професионално безразличие, и я дари с ослепителна усмивка, когато я изпрати обратно до масата, на което англичанката отвърна с едно „so nice“, — салонният танцьор постави мис Хъниби в списъка на възможностите. Пет хиляди мили в открито море и три седмици плаване можеха да крият много изненади.

Този път съпрузите Де Троейе пристигнаха заедно. Макс се беше дръпнал при цветарниците, поставени край сцената за оркестъра. Там си даде отдих, изпи чаша вода и реши да изпуши една цигара. От мястото си видя как семейството влиза, предшествано от услужливия Шмьокер. Вървяха един до друг, тя съвсем малко по-напред. На черния атлазен ревер на съпруга имаше бял карамфил, едната му ръка беше в джоба на панталона, повдигнала дясната пола на фрака, а с другата държеше запалена цигара. Армандо де Троейе бе видимо равнодушен към интереса, който събуждаше сред пасажерите. Колкото до съпругата му, тя сякаш беше излязла от най-изисканите страници на илюстрованите списания: носеше дълго перлено колие и обици в комплект с него. Стройна, спокойна, тя пристъпваше уверено на високите си токове, въпреки лекото клатушкане на кораба. Тялото й се очертаваше с прави, издължени, почти безкрайни линии под леката, дълга рокля в опушено зелен цвят — поне пет хиляди франка, от Париж, Рю де ла Пе, пресметна Макс с око на експерт, — която оставяше ръцете, раменете и гърба й до кръста разголени. Тоалетът бе придържан от тънка презрамка, преминаваща под тила, която късо подстриганата й коса оставаше чаровно открит. Възхитен, Макс стигна до двойно заключение. Тя беше от жените, чиято изтънченост оценяваш от пръв поглед, а красотата — от втори. Освен това принадлежеше към класата на онези дами, родени да носят рокли като тази, сякаш са част от кожата им.

Тогава не танцува с нея. Оркестърът започна с камелтрот и шими — танцът с нелепото наименование „Тутанкамон“, който още беше на мода. Макс трябваше да забавлява две палави девойки, наглеждани отдалеч от семействата им — две симпатични на вид бразилски двойки. Момичетата се ентусиазираха да опитват стъпките на танца, което им се удаваше добре. Движеха дясното рамо, после лявото напред и назад до изтощение, докато оставиха и него почти без дъх. После, когато прозвучаха първите звуци на „блек ботъм“[5], беше „Любов и пуканки“, Макс беше повикан от една млада американка. Все още млада, не особено хубава, но много добре облечена и със стилни бижута, тя се оказа приятна като партньорка за танци. По-късно, когато я изпрати до масата, тя пъхна в ръката му дискретно сгъната банкнота от пет долара. По време на последния танц на няколко пъти Макс се оказваше до масата, заемана от семейство Де Троейе. Ала винаги, когато отправяше погледа си към натам, жената сякаш гледаше в друга посока. По-късно установи, че масата е вече свободна и един сервитьор прибира двете празни чаши за вино. Зает със случайната си партньорка, Макс не беше видял кога са станали и са отишли в трапезарията.

Използва паузата за вечеря, която беше в седем часа, за да изпие голяма чаша бульон. Никога не ядеше твърда храна, когато трябваше да танцува. Това беше още един навик, придобит преди години в Легиона, въпреки че тогава ставаше дума за друг вид танци, а леката храна беше полезна предпазна мярка предвид съществуващия риск някой куршум да те улучи в корема. След бульона си сложи пардесюто и излезе да изпуши една цигара на палубата за разходка на десния борд. Изчака да му се проясни главата, гледайки как нарастващата луна посребрява повърхността на океана. В осем и петнайсет се върна в салона и се настани на една от празните маси, близо до оркестъра, където побъбри с музикантите, докато първите пътници започваха да напускат трапезарията. Мъжете се отправяха към игралната зала, библиотеката и салона за пушене, а жените, младите хора и най-ентусиазираните двойки заемаха масите около дансинга. Оркестрантите започнаха да настройват инструментите си, управителят Шмьокер мобилизира сервитьорите, чуваха се смехове и шум от отваряне на шампанско. Макс стана прав и след като се увери, че възелът на папийонката му е все така стегнат и маншетите на ризата му са на място, изпъна жилетката си и обходи с поглед по масите. Искаше да провери дали някой не се нуждае от услугите му. Точно тогава я видя да влиза, този път под ръка със съпруга си.

Седнаха на същата маса. Оркестърът подхвана едно болеро и първите двойки веднага излязоха да танцуват. Мис Хъниби и приятелката й не се бяха появили и Макс не знаеше дали въобще щяха да се върнат от трапезарията обратно в салона тази вечер. В действителност това го радваше. С някакъв неясен претекст в главата той прекоси дансинга, заобикаляйки хората, движещи се в ритъма на музиката, изпълваща всичко наоколо. Семейство Де Троейе седяха мълчаливо, загледани в танцуващите. Когато Макс спря при масата, един сервитьор тъкмо беше поставил на нея две чаши за шампанско и шампаниера, пълна с лед, от която се подаваше бутилка „Клико“. Макс се поклони леко на съпруга, който седеше облегнат на стола, подпрял лакът на масата, кръстосал крака и с поредната от неспирно димящите му цигари в лявата ръка, където, на същия пръст, на който носеше сватбената халка, проблясваше и голям златен пръстен със син печат. После танцьорът погледна жената, която го изучаваше с любопитство. Единствените бижута, които се виждаха по нея — нямаше нито гривни, нито пръстени, с изключение на халката, — бяха прекрасното перлено колие и перлените обици. Макс не каза нито дума, за да я покани на танц. Само се поклони отново, малко по-рязко от предния път, прибра пети и чукна токове по войнишки. Остана неподвижен и зачака, докато тя, с бавна и привидно благодарна усмивка, завъртя отрицателно глава. Танцьорът се канеше да се извини и да се оттегли, когато съпругът свали лакът от масата, изпъна внимателно ръбовете на панталона си и погледна жена си през дима на цигарата.

— Изморен съм — каза той небрежно. — Мисля, че на вечерята ядох повече от необходимото. Ще ми бъде приятно, ако те видя да танцуваш.

Жената не стана веднага. Погледна за миг съпруга си. Той дръпна отново от цигарата си и отпусна клепачи в знак на мълчаливо съгласие.

— Забавлявай се — добави след секунда. — Този млад мъж е прекрасен танцьор.

Макс разтвори внимателно ръце, щом тя стана от мястото си. После пое нежно дясната й ръка и обви със своята кръста й. Най-неочаквано досегът с топлата кожа го изненада. Беше видял дълбоко изрязаната отзад вечерна рокля, откриваща гърба на жената. Но не си беше дал сметка, въпреки опита си в прегръщането на дами, че докато танцува, ръката му ще попадне на гола плът. Объркването му трая само миг, прикрито зад невъзмутимата маска на професионален танцьор. Но партньорката му го забеляза или поне на него му се стори така, защото го погледна право в очите, за кратко, преди погледът й да се зарее отново в далечината на салона. Макс започна танца с навеждане на една страна, жената отвърна съвършено естествено и те започнаха да се движат между двойките на дансинга. На два пъти той отправи бърз поглед към колието на шията й.

— Осмелявате ли се да се въртите тук? — прошепна Макс малко по-късно, преценил, че предстоящите акорди ще позволят изпълнението на такава фигура.

Мълчаливият й поглед се задържа една-две секунди върху него.

— Разбира се.

Той смъкна ръка от нейния гръб, спря на дансинга и я завъртя два пъти около себе си, в противоположни посоки, придавайки особена грация на неподвижната си позиция. Срещнаха се отново в съвършен синхрон. Ръката му пак се озова на леката извивка на кръста й, сякаш бяха репетирали движението половин дузина пъти. На устните й имаше усмивка, Макс кимна доволно. Няколко двойки отстъпиха назад, за да ги погледат с възхищение или завист. Жената притисна леко ръката си там, където той държеше своята, което го накара да застане нащрек.

— Нека не ставаме център на внимание.

Макс се извини и в замяна получи още една опрощаваща усмивка. Харесваше му да танцува с тази жена. Тя му подхождаше идеално по ръст. Приятно му беше да чувства стройната талия под дясната си ръка, начина, по който тя отпускаше пръсти в другата му ръка, умението, с което се движеше в ритъма на музиката, без да разваля изящната си, самоуверена стойка. Имаше навярно малко предизвикателство в движенията й, но в никакъв случай не прекалено, например когато прие да се завърти около него и го направи възможно най-грациозно и премерено. Тя продължаваше да танцува с отсъстващ поглед, витаещ почти през цялото време в далечината. Това позволи на Макс да изучи красивите очертания на лицето й, линията на устата с бледо червило на устните, леко напудрения нос, чистата извивка на веждите, гладкото чело и най-вече дългите ресници. Ухаеше на нещо ненатрапчиво, парфюм, който не можа да разпознае със сигурност, защото сякаш бе част от младата й кожа. „Арпеж“, може би, помисли си той. Несъмнено беше желана жена. Наблюдава известно време съпруга, който ги гледаше разсеяно от масата, без да им обръща особено внимание, и отпиваше от чашата с шампанското. След това танцьорът хвърли бърз поглед на леко матовото колие, в което се отразяваше светлината от кристалните полилеи. Не по-малко от двеста перли с изключително високо качество. На своите двайсет и шест години, благодарение на собствен опит и на някои нетрадиционни приятелства, Макс знаеше доста неща за перлите, различаваше гладките, кръглите, крушовидните и онези с неправилна форма, известна му бе официалната им цена, както и тази на черния пазар. Нейното колие беше от сферични перли, от най-добрите, навярно индийски или персийски. Струваше най-малко пет хиляди лири стерлинги: повече от половин милион франка. С такива пари можеше да си осигури няколко седмици живот с красива жена от класа в най-добрия хотел в Париж или на Ривиерата. А ако сумата се харчеше благоразумно, можеше да означава повече от година живот без големи лишения.

— Танцувате много добре, госпожо — повтори той. Почти неохотно погледът й се върна от далечината, където се рееше.

— Въпреки възрастта ми ли? — каза тя.

Това не прозвуча като въпрос. Очевидно го беше наблюдавала преди вечерята, когато танцуваше с младите бразилки. Щом чу думите й, Макс се показа подобаващо скандализиран.

— Възраст?… За бога! Как може да говорите така?

Тя продължаваше да го гледа с любопитство и като че ли се забавляваше.

— Как се казвате?

— Макс.

— Е, Макс, бъдете смел. Кажете на колко години съм.

— И през ум не би ми минало да сторя подобно нещо.

— Моля ви.

Той вече се беше съвзел, в крайна сметка никога не губеше самообладание пред никоя жена. На лицето му грейна широка, белозъба усмивка, която партньорката му огледа с почти научен интерес.

— Петнайсет?

Тя се разсмя звънко и високо. Беше искрен смях.

— Точно така — кимна, приемайки шегата му с най-добро настроение. — Как успяхте да познаете?

— Бива ме в тези работи.

Жената прие думите му с отчасти лукаво, отчасти доволно изражение. А може би просто показваше удовлетворение от начина, по който той продължаваше да я води по дансинга, между двойките, без разговорът да го отклони от музиката и от стъпките на танца.

— Не само заради това — рече тя малко загадъчно.

Макс потърси в очите й смисъл, допълващ думите й, но те отново се насочиха някъде над дясното му рамо и отново станаха безизразни. В този момент болерото свърши. Телата им се разделиха, но двамата останаха един срещу друг, докато оркестрантите подготвяха инструментите си за следващото изпълнение. Танцьорът хвърли още един поглед към скъпото колие. За миг му се стори, че жената улавя интереса му.

— Достатъчно — каза тя изведнъж. — Благодаря.

Отделът за периодика се намира на последния етаж на стара сграда, в горния край на мраморна стълба, която се издига нагоре под свод с фрески в недобро състояние. Покритият с паркет под скърца, когато Макс минава по него с три подвързани броя на „Скако Мато“[6]. Отива и сяда на място с добра светлина, до прозореца, през който се виждат половин дузина палми и сиво-бялата фасада на църквата „Сан Антонио“. Върху масичката има още калъф с очила за четене, бележник, химикалка и няколко вестника, купени от будка на улица „Майо“.

Час и половина по-късно Макс спира да си води бележки, сваля очилата си, разтърква уморените си очи и поглежда към площада, където следобедното слънце удължава сенките на палмите. В този момент шофьорът на доктор Хугентоблер вече е запознат с по-голямата част от онова, което може да се научи в печата за Хорхе Келер: шахматиста, който през следващите четири седмици ще се бори в Соренто срещу световния шампион, съветския гражданин Михаил Соколов. В списанията има снимки на Келер. На почти всички е седнал пред шахматна дъска, на някои изглежда много млад: юноша, воюващ срещу играчи, които го превъзхождат по възраст. Най-скорошната снимка е публикувана днес в един местен вестник: Келер позира във фоайето на хотел „Витория“ със същото сако, което носеше сутринта, когато Макс го видя да се разхожда из Соренто в компанията на двете жени.

„Роден в Лондон през 1938 година, син на чилийски дипломат, Келер учуди света на шаха, затруднявайки американеца Решевски по време на състезание, в което големият майстор играеше едновременно срещу няколко противника на площад «Армас де Сантяго». Тогава беше на четиринайсет години, а през следващите десет се превърна в един от най-смайващите играчи за всички времена…“

Въпреки изключителния напредък на Хорхе Келер, Макс се интересуваше не толкова от професионалната му биография, колкото от семейните въпроси, свързани с личността му. И най-после успя да открие нещо. Както „Скако Мато“, така и ежедневниците, пишещи за турнира „Кампанела“, са единодушни, че след развода си с чилийския дипломат майката на младия шахматист е изиграла важна роля за кариерата на сина си:

„Съпрузите Келер се разделят, когато детето е на седем години. Останала вдовица по време на Гражданската война в Испания, когато загива първият й съпруг, Мерседес Келер разполагала с немалко средства и била в състояние да предложи на сина си най-качественото образование. Когато открива шахматния му талант, тя издирва най-добрите учители, води момчето на всякакви турнири в Чили и извън страната, успява да убеди и големия чилийско-арменски гросмайстор Емил Карапетян да се ангажира с подготовката на сина й. Младият Келер оправдава възложените му надежди. Побеждава без трудности играчите, които са на неговото равнище. А под грижите на майка си и на маестро Карапетян, който продължава да е с него и до днес и да отговаря за подготовката му и за логистиката, бележи бърз напредък…“

Макс излиза от отдела за периодика на библиотеката, връща се при колата, запалва и слиза към „Марина Гранде“, където паркира близо до църквата. После се отправя към „Тратория Стефано“, която в този час още не е отворена за клиенти. Върви по риза, ръкавите му са навити до лактите, метнал е сакото си на рамо и вдишва с наслада лекия източен ветрец, който носи мирис на сол и спокойни морски брегове.

На тротоара пред малкия ресторант, под рехавия тръстиков покрив, един сервитьор постила покривките и нарежда приборите на четири маси, разположени почти до водата и до рибарските лодки, изтеглени на сушата сред натрупани едни върху други мрежи с коркови поплавъци и знаменца, навързани на въжета.

Ламбертучи, собственикът, отвръща на поздрава му с изръмжаване, без да вдига поглед от шахматната дъска. С непринудеността на човек, който се чувства у дома, Макс минава зад малкия барплот, налива си чаша вино и с напитката в ръка отива при масата, на която притежателят на заведението е погълнат от първата от двете ежедневни партии, на които се посвещава в този час заедно с капитан Тедеско от двайсет години насам. Антонио Ламбертучи е слаб и грубоват, около петдесетгодишен мъж. Не особено чистата му риза не скрива военната татуировка, спомен от времето, когато е бил войник в Абисиния, преди да мине през затворнически лагер в ЮАР и да се ожени за дъщерята на Стефано, собственика на заведението. Съперникът му е покрил с черна превръзка мястото на лявото си око, изгубено в Бенгази, което му придава леко разбойнически вид. Обръщението „капитан“ не е случайно прозвище. Сорентинец като Ламбертучи, Тедеско е носил този чин по време на войната, но по-късно продължилото три години пленничество, което двамата прекарали в Дърбан без друго забавление освен шахмата, бе изтрило йерархическата разлика между двамата. Освен да мести фигурите според основните правила, Макс не знае почти нищо друго от тази игра, за която днес в библиотечния отдел за периодика научи повече, отколкото през целия си досегашен живот. Но тези двамата се славят като много добри любители. Посещават често местното казино, следят световните шампионати, познават големите майстори.

— Какво представлява този Хорхе Келер?

Ламбертучи изсумтява отново, без да отговори, съсредоточен в хода, който току-що е направил неговият противник, и който изглежда го затруднява. Накрая решава как да действа. Следва бърза размяна на фигури, а другият, невъзмутим, произнася думата „шах“. Десет секунди по-късно капитан Тедеско прибира фигурите в кутията, а Ламбертучи си бърка в носа.

— Келер ли? — проговаря най-после той. — Чака го голямо бъдеще. Той е следващият световен шампион, ако победи оня от Съветския съюз… Блестящ е и не е толкова ексцентричен като другия младеж, онзи Фишер.

— Вярно ли е, че играе от съвсем малък?

— Така разправят. Доколкото ми е известно, на четири турнира го обявяват за феномен сред юношите между петнайсет и осемнайсет години — Ламбертучи поглежда към капитана, търсейки неговото потвърждение за казаното, а после брои на пръсти: — Международния турнир в Порторож, Мар дел Плата, международния в Чили и този на претендентите в Югославия, който е висока топка…

— Не се огъна пред никого от големите — отбелязва Тедеско.

Капитанът се усмихва като човек, който добре знае какво говори.

— Какво ще рече това? — заинтригува се Макс.

— Означава Петросян, Тал, Соколов… Най-добрите в света. Окончателното му приемане в света на професионалистите стана преди четири години, в Лозана, когато победи Тал и Фишер в турнир от двайсет партии.

— Което никак не е зле — уточнява Ламбертучи, който е отишъл за каната с вино и пълни отново чашата на Макс.

— Там бяха най-добрите — заключава Тедеско, като отваря по-широко единственото си око. — И Келер ги разби, без да му мигне окото: спечели дванайсет партии и завърши седем с реми.

— И защо е толкова добър?

Ламбертучи поглежда Макс с любопитство.

— Ти свободен ден ли имаш?

— Имам няколко свободни дни. Шефът ми замина за известно време.

— Тогава остани да вечеряш… Предлагам патладжани с пармезан и едно червено вино „Таурази“, което си заслужава да бъде опитано.

— Благодаря ти. Но трябва да свърша някои неща в града.

— За първи път те виждам да се интересуваш от шах.

— Е… сам разбираш — Макс се усмихва меланхолично и допира устни до чашата. — Кампанела, наградата, цялата тази история. Петдесет хиляди долара са много пари.

Тедеско отваря още веднъж широко окото си, този път замечтано.

— Много пари са, не ще и дума. Кой ли ще ги лапне?

— Та защо този Келер е толкова добър? — настоява с въпроса си Макс.

— Има добри качества и е отлично подготвен — отговаря Ламбертучи. После свива рамене и поглежда към капитана, за да даде възможност на него да се изкаже по-подробно.

— Упорито момче е — потвърждава последният замислено. — Когато започна, много от гросмайсторите играеха консервативно, защитно. Келер промени всичко това. Наложи се с впечатляващи атаки, с неочаквани жертви на фигури, с опасни комбинации…

— А сега?

— Стилът му е същият: рисков, брилянтен, с инфарктни финали… Играе така, сякаш е имунизиран срещу страха, със стъписващо безразличие. Понякога създава впечатление, че прави погрешен ход, сякаш не е съсредоточен, но съперниците му се стъписват от сложните му комбинации… Има амбицията да стане световен шампион. А дуелът в Соренто се смята за подготвително състезание преди голямата среща, която ще се състои след пет месеца в Дъблин. Нещо като генерална репетиция.

— Ще ходите ли да гледате партиите?

— Твърде скъпо е. Хотел „Витория“ е за хора с пари и за журналисти… Ще трябва да следим турнира по радиото и телевизията… ще разиграваме партиите с нашия собствен шах.

— Толкова ли е важен, колкото се говори?

— Това е събитието, чакано с най-голям интерес след срещата на Решевски и Фишер през шейсет и първа година — обяснява Тедеско. — Соколов е безстрастен и спокоен ветеран, дори е скучен: най-добрите му партии обикновено приключват с реми. Наричат го Съветската стена, представи си за какво става дума… Много неща са заложени в този двубой. Парите от наградата, разбира се. Но има и много политика.

Ламбертучи изкривява в усмивка ъгловатите си черти.

— Казват, че Соколов се е настанил близо до „Витория“, като заел цяла сграда за себе си и за хората си, нали е обкръжен от съветници и агенти на КГБ.

— Какво знаете за майката?

— За майката на кого?

— На Келер. Списанията и вестниците пишат и за нея. Капитанът остава замислен за миг.

— О, не знам. Говори се, че тя ръководи делата му. Личи по всичко, че тя е открила таланта на сина си и му е подсигурила най-добрите учители. Когато още си никой, шахът е скъп спорт. Непрекъснато се пътува, плащат се хотели, записвания за участия… Трябва да разполагаш с пари или да ги намериш. Изглежда, че тя ги е имала. Мисля, че се занимава с всичко, контролира екипа от съветници, следи здравословното състояние на сина си. Оправя се и със сметките… Казват, че тя го е създала, но мисля, че преувеличават. Колкото и да им помагат, гениалните играчи като Келер се създават сами.

Следващата среща на борда на „Кап Полонио“ се състоя на шестия ден от плаването, преди вечерята. Вече половин час Макс Коста танцуваше с пътнички на различни възрасти, включително американката с петте долара и мис Хъниби, когато салонният управител Шмьокер придружи госпожа Де Троейе до обичайната маса. Беше сама, както първата вечер. Когато Макс мина близо до нея — в този момент танцуваше под звуците на „Песента на укелеле“ с една от младите бразилки, — забеляза, че някакъв келнер й поднася коктейл с шампанско, докато тя палеше цигара в късо цигаре от слонова кост. Този път носеше кехлибарен, а не перлен наниз. Беше облечена в рокля от черен атлаз с гол гръб, косата й бе сресана назад, по момчешки, и блестеше от брилянтина. Бадемовидните й очи бяха очертани леко с черен молив. Танцьорът се обърна няколко пъти към нея, без да успее да срещне погледа й. Така че размени няколко думи в движение с музикантите и когато те подхванаха с удоволствие едно танго, станало много модерно, заглавието му беше „Адиос, мучачос“, Макс благодари на бразилката. После, под ритъма на новата мелодия, отиде до онази маса, сведе леко глава и зачака неподвижен, с най-учтивата си усмивка. Другите двойки вече излизаха на дансинга. Меча Инсунса де Троейе го гледа в продължение на няколко секунди и Макс за миг се уплаши, че ще му откаже. Но след секунда я видя да оставя цигарето си на пепелника и да се надига от стола. Цяла вечност трая изправянето й, а движението, с което положи лявата си длан на дясното рамо на танцьора, изглеждаше ужасно вяло. Но мелодията вече беше достигнала до най-добрата си част, обгърна ги и двамата, и Макс веднага си даде сметка, че тази музика е на негова страна.

Той отново се увери, че жената танцува впечатляващо. Тангото не изисква стихийност, а внушени намерения, осъществявани на мига в беззвучно, почти враждебно безмълвие. Така се движеха и те двамата, срещаха се и се отдалечаваха, с преценени извивки на тялото, предвиждаха се взаимно, което им позволяваше да се носят непринудено по дансинга сред двойките, танцуващи с очевидна, аматьорска недодяланост. От професионалния си опит Макс знаеше, че тангото не може да се получи, ако се танцува с неподготвен партньор. Всеки в двойката трябваше да може да се адаптира към този танц, в който движението внезапно застива, и кавалерът накъсва ритъма. И като в истинска битка, жената, вплетена в партньора, непрестанно се опитва да се изплъзне, но всеки път остава при него, горда, предизвикателна и победена. Меча Инсунса имаше класата на партньорка, с която тангото се получава.

Бяха две танга едно след друго — второто се наричаше „Шампан танго“, — през които не си размениха нито една дума. Бяха отдадени изцяло на музиката и на удоволствието от движението, на спорадичните докосвания на атлаза със сакото на мъжа. Макс долавяше и близката топлина, лъхаща от младата и гореща плът на партньорката му, виждаше как линиите на лицето и сресаната назад коса откриваха шията и водеха към голия гръб. Когато в почивката между двата танца застанаха неподвижни един срещу друг — леко задъхани от усилията и в очакване музикантите да засвирят отново, а тя не показваше намерение да се връща на масата, — той забеляза фини капчици пот по горната й устна. Тогава извади една от двете носни кърпи, които носеше, не онази, която се показваше от горния джоб на фрака му, а другата, изгладена и непокътната във вътрешния му джоб, и я предложи непринудено на дамата си. Тя прие сгънатата бяла батиста и едва докосна устата си с нея, за да попие потта. После му я върна, леко влажна и с малко петно от червило. Дори не направи опит да отиде до масата, където беше чантичката й, за да се напудри, както очакваше Макс. Танцьорът също попи потта от собствената си уста, както и от челото си — от погледа на жената не убягна, че първо беше устата, — и прибра кърпичката. Тогава зазвуча второто танго и те се впуснаха в танца със същия съвършен синхрон, както преди. Но този път очите й не блуждаеха някъде далеч в салона. Често, след някоя сложна фигура или стъпка, изпълнена особено майсторски от тях, двамата оставаха неподвижни за секунда и се втренчваха един в друг, преди да се задвижат отново, следвайки ритъма на следващия такт, очертавайки следващите фигури по дансинга. В един момент, когато той спря на средата на едно движение, сериозен и безучастен, тя неочаквано прилепна изцяло към него, после се наведе на едната и на другата страна със зряла и изискана грация, сякаш се преструваше, че иска да избяга от прегръдката му, без да го желае в действителност. За първи път, откакто беше професионален танцьор, Макс бе изкушен да доближи устни и да докосне напълно съзнателно дългата, изящна и младежка извивка на шията й, стигаща до тила. Точно тогава случайно забеляза, че съпругът на партньорката му седи на масата, кръстосал крака и с цигара между пръстите. Осъзна още, че въпреки безразличното си изражение той не сваляше очи от тях и ги следеше много внимателно. Погледна отново към жената и срещна златисти отблясъци, които сякаш се умножаваха, докато тя съхраняваше безмълвието на вечната жена без възраст. В тях беше кодирано всичко, което остава недостъпно за мъжа.

Салонът за пушачи на трансатлантическия кораб свързваше палубите за разходка на първа класа на левия и десния борд с тази на кърмата. И Макс се отправи натам през почивката по време на вечерята, знаейки, че в тази част няма никого. Келнерът, който беше на смяна, му сервира двойно черно кафе без захар в чаша с емблемата на „Хамбург-Зюд“. След като отпусна малко бялата вратовръзка и колосаната яка, танцьорът изпуши една цигара до големия прозорец, през който, сред отраженията на светлината отвътре се виждаше как отвън, в нощта, лунната светлина къпе платформата на кърмата. Постепенно пасажерите напускаха трапезарията и се появяваха в салона, заемайки масите. Макс стана и излезе от помещението. На вратата се дръпна встрани, за да направи път на група мъже с цигари в ръка, сред които разпозна Армандо де Троейе. Композиторът не беше с жена си. И докато Макс крачеше по палубата за разходка на десния борд и се отправяше към салона за танци, я потърси сред скупчените тук-там дами и господа с палта, манта и пелерини, излезли да подишат чист въздух или да посъзерцават морето. Нощта беше приятна, но в Атлантическия океан започваха да се вдигат вълни, за първи път, откакто бяха отплавали от Лисабон. И въпреки че „Кап Полонио“ беше снабден с модерни стабилизиращи системи, клатушкането предизвикваше тревожни коментари. Салонът за танци не беше особено посетен през останалата част от вечерта, много маси бяха празни, включително тази, на която обикновено сядаше семейство Де Троейе. Първите неразположения от морската болест се проявяваха и музикалната вечер бе кратка. Макс нямаше много работа. Изтанцува само два валса и успя да се оттегли рано.

Срещнаха се случайно при асансьора, когато той се канеше да слезе в каютата си, намираща се във втора класа. Силуетите им се отразяваха в огледалата на главното стълбище. Тя беше наметната с кожа от сребърна лисица, държеше в ръце малка чанта от ламе, беше сама и се отправяше към една от палубите за разходка. Макс й хвърли бърз поглед и се възхити от увереността, с която пристъпваше на токчетата си, въпреки люлеенето, защото дори голям кораб като този не беше напълно стабилен при вълнение. Танцьорът се върна назад, отвори вратата, водеща навън, и я задържа, докато жената беше още в другия край. Тя му отговори с едно кратко „благодаря“ и прекрачи прага. Макс кимна, затвори вратата и тръгна обратно по коридора. Направи осем-десет крачки. Пристъпи още веднъж бавно, замислено и спря. По дяволите, помисли си той. Нищо не губя, ако опитам, заключи бързо. Като, разбира се, взема съответните предпазни мерки, каза си в допълнение.

Откри я веднага — тя се разхождаше край парапета — и спря непринудено пред нея, огрян от слабата светлина на електрическите крушки, покрити със солени отлагания. Тя навярно се надяваше нощният бриз да й помогне срещу неразположението от клатушкането на кораба. Повечето пътници правеха точно обратното. Затваряха се в каютите си, от които не излизаха по цели дни, жертви на стомашните си проблеми. За момент Макс се уплаши, че тя ще продължи напред, като че ли не го е видяла. Но не стана така. Загледа се в него, неподвижна и без да проговаря.

— Беше приятно — каза изведнъж.

Макс успя да се пребори с объркването си само за няколко секунди.

— За мен също беше приятно — отвърна той.

Жената продължаваше да го гледа. Любопитство, може би това бе думата, която обясняваше поведението й.

— Отдавна ли танцувате професионално?

— От пет години. Макар че не го правя през цялото време. Тази работа е…

— Забавна? — прекъсна го тя.

Тръгнаха отново по палубата, напасвайки стъпките си към бавното люлеене на лайнера. На моменти се разминаваха с тъмните силуети или познатите лица на някои от пасажерите. В лошо осветените участъци от Макс можеха да се видят само белите петна на нагръдника на ризата, жилетката и вратовръзката му, по инч и половина от всеки колосан маншет и кърпичката в горния джоб на фрака.

— Не тази дума търсех — усмихна се мило той. — Съвсем не. Върша тази работа от време на време, това исках да кажа. Разрешава някои проблеми.

— Какви проблеми?

— Ами… Както виждате, позволява ми да пътувам.

На светлината на един илюминатор видя, че сега тя се усмихва одобрително.

— Добре се справяте, след като вършите тази работа само от време на време.

— През първите години беше постоянна.

— И къде беше това?

Макс реши да спести част от творческата си биография и да запази за себе си някои места, сред които китайският квартал в Барселона и старото пристанище на Марсилия. Както и името на онази унгарска танцьорка, Боске, която пееше La petite tonkinoise[7], докато депилираше краката си, и имаше слабост към младежите, будещи се посред нощ облени в пот, подгонени от ужаса на кошмарните си сънища, че все още са в Мароко.

— През зимата в хубавите хотели в Париж — обобщи той. — Биариц и Лазурния бряг през силния сезон… Прекарал съм известно време и в Монмартр.

— О — тя изглеждаше заинтригувана. — Може в някакъв момент да сме се засекли.

Той се усмихна уверено.

— Не сме. Щях да си спомням.

— Какво искахте да ми кажете преди? — попита тя. Първоначално той не разбра какво има предвид. После си спомни. След като се бяха срещнали вътре, я беше настигнал на палубата и бе застанал срещу нея, без да й даде никакво обяснение.

— Никога с никого не съм танцувал такова съвършено танго.

Последваха три-четири секунди мълчание. Може и да беше поласкана. Беше спряла на място. В близост имаше крушка, завита към тънката стена, и жената го гледаше в помътнялата от солените налепи светлина.

— Наистина ли?… Виж ти. Много любезно от ваша страна, господин… Макс беше името ви, нали?

— Да.

— Добре. Повярвайте, благодарна съм ви за комплимента.

— Не е комплимент. Знаете, че не е.

Тя се засмя чистосърдечно. Беше го направила по същия начин две вечери по-рано, когато той шеговито изчисли възрастта й, и каза, че е на петнайсет години.

— Съпругът ми е композитор. Музиката, танцът са ми близки. Но вие сте наистина превъзходен партньор. На дамата ви е лесно да се остави да бъде водена.

— Не се оставяхте само да бъдете водена. Танцувахте и вие самата. Имам опит в това.

Тя кимна замислено.

— Да. Предполагам, че имате.

Макс беше отпуснал длан на влажното перило. Между едно и друго полюшване, палубата предаваше под нозете им вибрациите на машините в недрата на кораба.

— Пушите ли?

— Сега не ми се пуши.

— Ще позволите ли аз да запаля?

— Моля.

Извади табакерата от вътрешния джоб на сакото си, взе една цигара и я постави в устата си. Тя наблюдаваше движенията му.

— Египетски ли са? — попита.

— Не. „Абдул паша“… Турски. С щипка опиум и мед.

— Тогава ще приема една.

Наведе се с кибритената кутия в ръце, като криеше в шепата си пламъка, за да не угасне, и й запали цигарата, която тя беше пъхнала в цигарето си от слонова кост. После запали и своята. Вятърът отнасяше бързо дима и не им даваше възможност да го вкусят. Под кожената наметка жената като че ли потръпваше от студ. Макс посочи входа на салона с палмите, който беше близо. Помещението беше нещо като зимна градина с голям стъклен покрив, мебелирано с плетени кресла, ниски маси и големи саксии с цветя.

— Значи професията ви е да танцувате — отбеляза тя, когато влязоха. — Звучи странно за мъж.

— Не виждам голяма разлика… Ние също можем да го правим за пари, както виждате. Танцът невинаги е увлечение или забавление.

— Вярно ли е това, което се говори? Че една жена проявява най-искрено характера си, когато танцува?

— Понякога. Но важи не повече, отколкото за мъжа.

Салонът беше празен. Жената седна и остави небрежно кожената наметка да падне на земята. После извади малко огледало със златно капаче и оправи устните си с бледочервено червило „Танджи“. Макс отбеляза, че косата й, пригладена назад с брилянтин, придаваше на чертите й привлекателно андрогенно излъчване и подчертаваше скулите й, а черният атлаз обгръщаше тялото й по интересен начин. Забелязала погледа му, тя прехвърли единия си крак върху другия и го полюшна леко. Беше подпряла десния си лакът на облегалката на креслото и държеше високо ръката, чиито показалец и среден пръст с добре оформени, дълги и лакирани точно в цвета на червилото нокти, крепяха цигарата. От време на време изтръскваше пепелта на пода, сякаш не я интересуваше, че на този свят има пепелници.

— Исках да кажа, че е интересно да се наблюдава отблизо — изрече след малко. — Вие сте първият професионален танцьор, с когото си казвам нещо повече от „Благодаря“ и „Довиждане“.

Макс беше приближил към нея един пепелник и стоеше прав, пъхнал дясната си ръка в джоба на панталона. Пушеше.

— Хареса ми да танцувам с вас — каза той.

— На мен също. Бих го направила отново, ако оркестърът продължаваше да свири и имаше хора в салона.

— Никой не ви пречи да го сторите сега.

— Моля?

Тя срещна усмивката му с поглед на човек, който е чул някаква нелепост. Но танцьорът продължи невъзмутимо да се усмихва. Изглеждаш като свястно момче, бяха му казали унгарката и Борис Долгоруки. Двамата бяха на едно и също мнение, а те никога не се бяха виждали. И двамата му бяха казали: „Макс, когато се усмихваш по този начин, никой не би се усъмнил, че си абсолютно свястно момче. Опитай да се възползваш от това“.

— Сигурен съм, че сте в състояние да си представяте как звучи музиката.

Тя отново изтръска пепелта на земята.

— Дързък човек сте.

— Мога ли тогава да си позволя една дързост?

Сега беше ред на жената да се усмихне с лека предизвикателност.

— Разбира се, че можете — изпусна тя дима от устата си. — Аз съм съпруга на композитор, не забравяйте. Музиката е в главата ми.

— Какво ще кажете за „Лоша компания“? Познавате ли мелодията?

— Отлично.

Макс изгаси цигарата и подръпна жилетката си. За миг тя остана неподвижна: беше престанала да се усмихва и го наблюдаваше замислена от креслото си, като че ли искаше да се увери, че той не се шегува. Накрая остави на пепелника цигарето си, по което имаше следи от червилото, стана, без да бърза, и като не откъсваше очи от неговите, отпусна лявата си ръка на рамото му, а дясната в неговата длан, която я очакваше протегната. Застина така за момент, изправена, спокойна, много сериозна. След това Макс притисна едва доловимо два пъти пръстите й, за да маркира първия такт, наведе леко тялото си настрани, десният му крак мина пред левия, и двамата се понесоха в тишината между плетените кресла и саксиите на салона с палмите, прегърнати, вперили погледи един в друг.

От белия пластмасов транзистор „Маркони“ се носи туист в изпълнение на Рита Павоне. Големи, кичести палми и пинии красят градината на вила „Ориана“. Пред Макс, облегнат на отворения прозорец на стаята си, между тях се разкрива гледка към неаполитанския залив: на кобалтовосиния фон тъмнее широкият конус на Везувий, крайбрежната ивица се е проточила отдясно до нос Скутоло, а Соренто наднича от стръмния бряг и гледа към двете пристанища с техните каменни вълноломи, лодките на плажа и другите плавателни съдове, хвърлили котва недалеч от брега. Шофьорът на доктор Хугентоблер стои от известно време умислен и не откъсва очи от пейзажа. Откакто е закусил в тихата кухня, не помръдва от прозореца. Прехвърля възможностите и вероятностите една мисъл, която цяла нощ го е карала да се върти озадачен леглото, да е истина. И в разрез с очакванията му дневната светлина също не успява да прогони идеята от ума му.

Най-сетне Макс идва на себе си и прави няколко крачки из скромната стая, разположена в един ъгъл на партерния етаж на вилата. После отново поглежда през прозореца към Соренто и влиза в банята, където наплисква лицето си с вода. Избърсва се и се поглежда в огледалото придирчиво като човек, който търси да открие колко е напреднала старостта от последния път, когато е срещал отражението си.

Остава така немалко време, наблюдава се, сякаш търси някой, когото е познавал отдавна. Изучава натъжено сребреещата коса, която започва да оредява, кожата, белязана от живота и хода на времето, браздите по челото и гънките около устата, белите косми, наболи по брадичката, отпуснатите клепачи, убиващи живостта на погледа. После попипва корема си, а на колана се вижда ясно как използваните дупки се са все по-далеч от токата. Поклаща критично глава. Годините и килцата му идват в повече, такова е заключението му. А може би и животът.

Излиза в коридора, подминава вратата, водеща към гаража, и продължава напред към хола на вилата. Там всичко е подредено и чисто, мебелите са покрити с бели памучни калъфи, за да не се прашат. Съпрузите Ланца са заминали за Салерно, за да прекарат там отпуска си. Това означава пълно спокойствие. Макс трябва само да пази къщата, да препраща спешната кореспонденция и да поддържа в изправност „Ягуар“-а, „Ролс-Ройс“-а и трите стари автомобила на господаря на дома.

Бавно, все така умислен, той отива до барчето в хола, отваря шкафа с напитките и си налива един пръст „Реми Мартен“ в чаша от шлифован кристал. Обикновено Макс пие малко.

Почти цял живот, включително и в бурните първи години на младостта, е бил умерен, или може би точната дума е разумен, или предпазлив. Беше способен да превърне алкохола, погълнат от него или от другите, не в непредсказуем враг, а в полезен съюзник, в професионален инструмент на съмнителния му занаят (или занаяти), толкова ефикасен в някои случаи, колкото можеха да бъдат една усмивка, един удар или една целувка. Така или иначе, на този етап от живота, когато пред него все по-ясно се очертава краят на пътя, една чаша вино или вермут, един добре приготвен коктейл „Негрони“ все още стимулират сърцето и мислите.

Допива напитката и започва да броди из празната къща. Продължава да си блъска ума с онова, което го бе държало буден миналата нощ. По радиото, което е оставил включено и звучи от дъното на коридора, женски глас пее „Остани с мен“ така, сякаш наистина преживява с болка думите, които изрича. Накрая се връща в спалнята и проверява банковата си сметка, разполага със съвсем скромни спестявания. Стигат му точно, за да си осигурява необходимото, т.е. базовата логистика. Развеселен от мисълта, отваря гардероба и преглежда дрехите, представяйки си някои предвидими бъдещи ситуации. После се отправя към голямата спалня на къщата. Не си дава сметка, но върви с лекота, сякаш лети. Стъпва гъвкаво и уверено, както преди години, когато светът още беше опасно и омайно приключение: неспирно предизвикателство към характера, хитростта и интелигентността му. Най-сетне е взел решение и това прави нещата по-прости: миналото се преплита с настоящето, очертавайки впечатляваща картина, в която, погледнато през перспективата на времето, всичко се нарежда по не особено сложен начин. В спалнята на доктор Хугентоблер мебелите и леглото са покрити с калъфи, а през завесите се процежда златиста светлина. Отмята ги и обилното слънце облива стаята, открива се гледката към залива, дърветата и близките вили, накацали по склоновете на планината. Макс се обръща към дрешника, сваля един куфар „Гучи“, намиращ се в горната му част, оставя го на леглото, и с ръце на хълбоците съзерцава богатия гардероб на господаря си. Доктор Хугентоблер носи дрехи със същите обиколки на гърдите и врата като него, така че той избира половин дузина копринени ризи и две сака. Обувките и панталоните не са в неговия размер, Макс е по-висок от Хугентоблер, така че въздъхва примирено: ще трябва да отскочи до скъпите магазини на булевард „Италия“. Поставя обаче в куфара един нов кожен колан и половин дузина чорапи в дискретни цветове. Хвърля един последен поглед и добавя два копринени шала, три хубави вратовръзки, едни златни копчета за ръкавели, една запалка „Дюпон“, независимо, че от години е отказал цигарите, и един часовник „Омега Сиймастър Девил“, също златен. Обхожда стаята с куфара в ръка и чува пак радиото. Сега Доменико Модуньо пее „Vecchio frac“, „Старият фрак“. Невероятно, казва си той. Сякаш е добра поличба. Съвпадението го кара да се усмихне с усмивката на някогашния салонен танцьор.

[1] Английски валс. — Б.пр. ↑

[2] Приетите в Италия учтиви обръщения към хора с висше образование — dottore; удостоени с високи правителствени награди — commendatore или с високо обществено положение — cavaliere — Б.р. ↑

[3] Финансовата полиция — Б.р. ↑

[4] Promenade des Anglais (фр.) — Алея на англичаните. Прочута седем километрова крайбрежна улица. — Б.пр. ↑

[5] Танц в ритъма на „чарлстон“, популярен през 20-те години на XX в. — Б.р. ↑

[6] (ит.) — шах и мат. — Б.р. ↑

[7] „Малкото момиче от Тонкин“, френска песен, ползвала се дълги години с голяма популярност. — Б.р. ↑

2.
Танго за страдание и танго за смърт

— Ти си се побъркал.

Тициано Спадаро, застанал на рецепцията на хотел „Витория“, се навежда над плота, за да хвърли един поглед към куфара, който Макс е поставил на пода. После вдига глава и го измерва с поглед от горе до долу: обувки от кафяв марокен, сив панталон от фин вълнен плат, копринена риза с шалче на врата и тъмносин блейзър.

— Съвсем съм си добре — отговаря напълно спокойно новопристигналият. — Само имам желание да сменя въздуха за няколко дни.

Спадаро прокарва замислено ръка по плешивата си глава. Проницателните му очи изучават изпитателно Макс, като търсят да отгатнат скритите му намерения. Търсят опасни знаци.

— Да не си забравил колко струва една стая тук?

— Разбира се, че не съм. Двеста хиляди лири на седмица… И?

— Хотелът е пълен. Казах ти вече.

Усмивката на Макс е приятелска и уверена. Почти добродушна. В нея има доловим намек за предишно вярно приятелство и някои споделени големи откровения.

— Тициано… Посещавам хотели вече четиридесет години. Винаги има някоя свободна стая.

Спадаро свежда несговорчиво поглед и се втренчва в плота от лакиран махагон. В пространството между двете му облегнати симетрично на дървото длани Макс е поставил затворен плик, в който има десет банкноти от по десет хиляди лири. Рецепционистът на „Витория“ го оглежда като играч на бакара, на когото са раздали карти, които не се решава да отвори. Накрая едната му ръка, лявата, се размърдва бавно и докосва с палец плика.

— Обади ми се по телефона малко по-късно. Ще видя какво мога да направя.

На Макс му харесва жестът: докосва плика, без да го отваря. Стари кодове са това.

— Не — казва той дружелюбно. — Искам да решиш въпроса сега.

Запазват мълчание, докато няколко клиенти минават край тях. Спадаро гледа към фоайето: няма никой на стълбището, което води към стаите, нито при стъклената врата към зимната градина, откъдето долита шумът от разговорите на гостите, а помощникът на рецепцията е зает да подрежда ключовете по местата им.

— Мислех, че си се оттеглил — вметва той, като снижава глас.

— Оттеглил съм се. Казах ти го онзи ден. Просто ми се прииска да си почина, като в добрите стари времена. Малко изстудено шампанско и приятни гледки.

Спадаро хвърля подозрителен поглед към куфара и елегантното облекло на събеседника си и прозорливите му очи отново проучват положението. През прозореца успява да види ролса, паркиран до стълбите, водещи към фоайето на хотела.

— Май нещата ти вървят доста добре в Соренто…

— Прекрасно, както виждаш.

— И ти потръгна така изведнъж?

— Именно. Изведнъж.

— А шефът ти от вила „Ориана“?

— Ще ти разкажа някой друг път.

Спадаро пак се потърква по плешивината, преценява. Дългият му житейски път и професионалният му опит са развили у него нюх на ловджийска хрътка. Пък и не за първи път Макс поставя на плота пред него плик. Последният подобен случай беше преди десет години, когато рецепционистът още беше в хотел „Везувий“ в Неапол. Тогава изчезна една ценна брошка, „мавърче“ на „Нарди“[1], собственост на една киноактриса на средна възраст, Силвия Мазари, редовна клиентка на хотела. Изчезна от стаята й, съседна на стаята на Макс, докато актрисата обядваше тъкмо с танцьора на хотелската тераса, след като двамата бяха прекарали предишната нощ и цялата сутрин, отдадени на една есенна, но бурна страст.

По време на злощастното събитие Макс се бе отдалечил само за няколко минути от терасата, превъзходната гледка и нежния поглед на сътрапезницата си, за да си измие ръцете. Така че на Мазари дори не й мина през ум да се усъмни в искреността на изисканите му жестове, ослепителната му усмивка и всички останали негови прояви на обич. В крайна сметка всичко се реши с обвинение срещу камериерката, обслужваща стаите. Беше разпитвана и после уволнена, макар да не можаха да докажат нищо срещу нея. Застраховката на актрисата покри загубата, а когато Макс приключваше сметката си и напускаше хотела, раздавайки бакшиши с обноските си на съвършен джентълмен, Тициано получи плик, подобен на този, който сега стоеше пред него, но по-издут.

— Не знаех, че се интересуваш от шахмат.

— Така ли? — последва предишната професионална усмивка, широка и бяла, най-често използваната от стария му репертоар. — Е, винаги съм изпитвал известен интерес към него. Това е любопитен свят. Уникална възможност да видиш двама големи играчи… Все е по-добре от футбола.

— Какво си намислил, Макс?

Той издържа на изпитателния, настойчив поглед.

— Нищо, което да застраши наближаващото ти пенсиониране. Имаш думата ми. Знаеш, че никога не съм я престъпвал.

Следва дълго мълчание, в което Спадаро размишлява. Една дълбока бръчка се врязва между веждите му.

— Вярно е — съгласява се той накрая.

— Радвам се, че си го спомняш.

Другият мъж гледа копчетата на жилетката си и отръсква замислено несъществуващи прашинки от тях.

— Полицията ще види името ти, записано в регистъра.

— И какво от това?… Винаги съм бил чист в Италия. Освен това пребиваването ми тук няма нищо общо с полицията.

— Виж, вече си прекалено възрастен за някои неща… Всички сме поостарели. Не би трябвало да го забравяш.

Невъзмутимо, без да отговаря, Макс не откъсва поглед от рецепциониста. Той пък гледа плика, все така затворен, лежащ върху блестящото дърво.

— Колко дни?

— Не зная — Макс прави нехаен жест. — Предполагам, че една седмица ще стигне.

— Само предполагаш, така ли?

— Ще стигне.

Другият мъж поставя пръст върху плика. Накрая въздиша и без да бърза, отваря книгата за регистрация на гостите.

— Мога да ти гарантирам само една седмица. После ще видим.

— Съгласен съм.

Спадаро удря три пъти по звънеца с длан, за да повика пиколото.

— Малка стая, единична, без хубав изглед. Закуската не е включена в цената.

Макс изважда документите от джоба на сакото си. Когато ги слага на плота, пликът вече е изчезнал.

Изненада се, когато видя съпруга да влиза в бара на втора класа на „Кап Полонио“. Беше късна сутрин, Макс седеше пред аперитива си — чаша абсент с вода и няколко маслини. Беше се разположил близо до широкия отворен прозорец, гледащ към палубата за разходка на левия борд. Харесваше му това място, защото от него можеше да вижда целия салон — плетени столове вместо удобните, тапицирани с червена кожа кресла на първа класа, — и да съзерцава морето. Времето продължаваше да е хубаво. Слънцето грееше през деня, нощем небето беше ясно. След неприятното вълнение, продължило четиридесет и осем часа, корабът беше спрял да се люшка и пасажерите се движеха по-уверено, обръщайки внимание един на друг, вместо да вървят, съсредоточени единствено в позицията си спрямо палубата. Както и да е, Макс, който беше прекосил Атлантика пет пъти, не си спомняше по-спокойно плаване от това. На близките маси някои пътници, почти всички мъже, играеха на карти, на табла или на шах. Макс играеше само от време на време, нямаше голям опит и дори когато носеше униформа в Мароко, не се пристрасти като други мъже към хазартните игри. Въпреки това му допадаше да гледа професионалните картоиграчи, чести гости на трансатлантическите плавания. Хитростите, измамите и наивните ходове, реакциите на едни и на други, различните видове поведение, които така детайлно отразяваха сложната човешка природа, бяха превъзходна безплатна школа за всеки, който имаше очи да наблюдава както трябва. Обикновено Макс успяваше да извлече полза от това си занимание. Както на всички презокеански кораби по света, и в „Кал Полонио“ имаше мошеници — и в първа, и във втора, и дори в трета класа. Разбира се, екипажът беше в течение. Както отговорникът за сигурността, така стюардите и салонните управители познаваха някои от обичайните посетители, следяха ги с крайчеца на окото и подчертаваха имената им в списъка на пътниците. Преди време на „Кап Аркона“ Макс се беше запознал с един играч на име Бриъртън. Той беше обграден с ореола на легендата, че изиграл докрай дълга партия бридж в наклонилия се вече салон за пушачи в първа класа на „Титаник“, докато корабът потъвал в ледените води на Северния Атлантик. Говореше се, че спечелил, при това точно навреме, за да успее да се хвърли в океана и да се добере до последната спасителна лодка.

Когато тази сутрин Армандо де Троейе влезе в бара на втора класа на „Кал Полонио“, появата му учуди Макс Коста. Не беше често срещано явление пътниците да преминават границите на територията, която съответстваше на категорията и социалното им положение. Още повече го озадачи това, че прочутият композитор, облечен със спортно сако модел „Норфолк“[2], жилетка с часовник със златен ланец, широки панталони и пътническа шапка, се спря на вратата и огледа помещението. Когато забеляза Макс, тръгна право към него с дружелюбна усмивка и седна на стола до него.

— Какво пиете? — попита Де Троейе, докато правеше знак на сервитьора да дойде. — Абсент ли?… Твърде силно е за мен. Мисля, че ще взема един вермут.

Когато сервитьорът с късо червено сако донесе напитката, Армандо де Троейе вече беше поздравил Макс за уменията му на дансинга и водеше неангажиращ разговор, подходящ за случая, за трансатлантическите кораби, музиката и професионалното танцуване. Той беше автор на „Ноктюрни“, композирал бе и други творби, радващи се на успех, като „Скарамуш“ и балета „Пасо добле за дон Кихот“, станал световноизвестен в постановката на Дягилев. И макар че в бара на втора класа поведението му съхраняваше известно изискано превъзходство — големият композитор срещу скромния занаятчия от най-ниското стъпало на музикалното изкуство, — беше очевидно, че полага усилия да бъде дружелюбен. Поведението му, въпреки своята резервираност, беше много далеч от надменността от предните дни, когато Макс танцуваше със съпругата му в салона на първа класа.

— Наблюдавах ви много внимателно, уверявам ви. Вие се доближавате до съвършенството.

— Благодаря ви за думите. Макар че преувеличавате — Макс разтегна леко устни в учтива усмивка. — Тези неща зависят и от партньора в танца… Съпругата ви е тази, която танцува превъзходно, и вие го знаете отлично.

— Не ще и дума. Тя е необикновена жена, без съмнение. Но инициативата е ваша. Вие набелязвате пътя, така да се каже. А това не се импровизира — Де Троейе беше взел чашата, която келнерът бе поставил на масата, и я гледаше на светлината, сякаш се съмняваше в качеството на вермута, сервиран във втора класа; — Ще ми позволите ли един професионален въпрос?

— Разбира се.

Де Троейе отпи предпазливо, после устните под тънките мустаци се извиха в доволна усмивка.

— Къде се научихте да танцувате така танго?

— Роден съм в Буенос Айрес.

— Колко странно — Де Троейе отпи отново. — Нямате никакъв акцент.

— Живял съм малко там. Баща ми беше от Астурия, емигрирал през деветдесетте години… Нещата не потръгнали и накрая се върнал болен, за да умре в Испания. Преди това обаче успял да се ожени за една италианка, да й направи няколко деца и да ни отведе със себе си в родината си.

Композиторът се наведе напред, облегнат на подлакътниците на плетения стол, беше заинтригуван.

— Колко време сте живели там?

— Докато навърших четиринайсет години.

— Това обяснява всичко. Тангото е автентично… Защо се усмихвате?

Макс сви рамене и каза искрено:

— Защото в него няма нищо общо с автентичния танц. Тангото, такова, каквото се е родило, е много различно.

Композиторът беше искрено учуден или поне такъв израз се изписа на лицето му. Чашата застина на половин път между масата и полуотворената уста на Де Троейе.

— Виж ти… И какво е то?

— По-бързо е, свирят го музиканти и изпълнители от народа, по слух. То е по-сладострастно и не толкова елегантно, така може да се определи накратко. Има много резки спирания и кръстосани стъпки. Танцуват го проститутки и сутеньори.

Другият мъж се разсмя.

— В някои среди и при нас е така — отбеляза той.

— Не съвсем. Оригиналното танго много се е променило. Преобразяването му става най-вече, когато то идва на мода с „апашките балове“ за най-ниските прослойки в Париж преди десет-петнайсет години… Тогава по-висшите класи също започват да възприемат стъпките му. Оттам се връща в Аржентина, възприело френски черти, превърнато в елегантен, почти приличен танц — той пак сви рамене, допи абсента и погледна към композитора, който го наблюдаваше дружески. — Надявам се да съм успял да ви го обясня.

— Разбира се. И е много интересно… За мен вие се оказвате приятна изненада, господин Коста.

Макс нямаше спомен да му е казвал фамилното си име, нито на него, нито на съпругата му. Вероятно Де Троейе го беше видял в списъка на персонала. Или го беше потърсил специално. Замисли се върху това за момент, без да се задълбочава много. После продължи да задоволява любопитството на събеседника си. Добави, че аржентинското висше общество, което преди отхвърляло тангото като неморално и типично за вертепите, веднага го приело в парижкия му вариант. То престанало да бъде запазена марка за хората от крайните квартали и се настанило в салоните. Дотогава истинското танго, онова, което танцували леките жени и сутеньорите от предградията, било слушано малко нелегално от представителите на доброто общество: благовъзпитаните момичета го свирели скришом на пианото вкъщи, по партитури, донасяни им от годеници и братя, все луди глави и нощни птици.

— Но вие — противопостави му се Де Троейе — танцувате модерно танго, така да се каже.

Думата „модерно“ накара Макс да се усмихне.

— Разбира се. Такова танго искат клиентите. А и това е тангото, което познавам. Никога не съм танцувал старото танго в Буенос Айрес. Когато живях там, бях още дете. Но няколко пъти съм гледал други да го правят… Парадоксално е, но тангото, което танцувам, научих в Париж.

— А как се озовахте там?

— Това е дълга история. Боя се да не ви отегча.

Де Троейе беше извикал сервитьора и му беше поръчал по още една напитка, без да обръща внимание на протестите на Макс. Изглежда, имаше навика да повтаря поръчките, без да се допитва до никого. Беше, или поне така изглеждаше, от онзи вид хора, които се държат като домакини, дори когато седят на чужда маса.

— Да ме отегчите? Невъзможно. Нямате представа колко много ме интересува това, което ми разказвате… Има ли в Буенос Айрес още хора, които свирят по стария начин?… Чисто танго, така да се каже?

Макс се замисли за миг и после поклати глава със съмнение.

— Чисто танго въобще няма. Но все още се намират някои места… Разбира се, не в модните салони.

Другият мъж се взираше в ръцете си. Бяха широки и силни. Не се отличаваха с изисканост, поне не с такава, каквато бе придавал в представите си на ръцете на един композитор. Къси и гладки нокти, отбеляза Макс. Виждаше се и онзи златен пръстен със син печат на същия пръст, на който носеше и брачната халка.

— Ще ви помоля за една услуга, господин Коста. За нещо, което има голямо значение за мен.

Бяха дошли новите напитки. Макс не посегна към своята. Де Троейе се усмихваше, приятелски и уверено.

— Бих искал да ви поканя на обяд — продължи той, — за да поговорим за това по-подробно.

Салонният танцьор прикри изненадата си и се извини с усмивка:

— Благодаря ви, но нямам право да влизам в трапезарията на първа класа. На служителите това не е позволено.

— Така е — композиторът мръщеше замислено чело, сякаш се чудеше до каква степен е в състояние да промени нормите на борда на „Кап Полонио“. — Това е неприятна пречка. Бихме могли да обядваме заедно във втора класа… Макар че, знаете ли, имам по-добра идея. Ние с жена ми разполагаме с две каюти в апартамент, където отлично може да се сложи маса за трима души… Бихте ли ни оказали честта?

Макс се колебаеше, все още объркан.

— Много любезно от ваша страна. Но не зная дали трябва…

— Не се притеснявайте. Ще го уредя с началника ви — Де Троейе отпи последна глътка и постави решително чашата на масата, като че ли с това слагаше точка на въпроса. — Приемате, нали?

Последните колебания на Макс се дължаха на чиста предпазливост. Работата беше там, че нищо от това не отговаряше на представата, която до момента си беше създал за ситуацията. Въпреки че всъщност имаше нещо, заключи той след кратък размисъл. Нужно му беше малко време и повече информация, за да изчисли плюсовете и минусите. Внезапно Армандо де Троейе влизаше в играта като нов елемент. Нов и неподозиран.

— Може би съпругата ви… — заговори танцьорът.

— Меча ще бъде очарована — заяви решително другият и призова с повдигане на вежди сервитьора да донесе сметката. — Тя казва, че сте най-добрият танцьор на салонни танци, когато познава. За нея обядът също ще бъде удоволствие.

Без да гледа представената му бележка, Де Троейе подписа с номера на стаята си, остави една банкнота за бакшиш в чинийката и стана. От възпитание Макс понечи да направи същото, но Де Троейе сложи ръка на рамото му и го възпря. Беше по-тежка, отколкото си беше представял, че тежи ръката на един музикант.

— В известен смисъл искам да ви помоля за съвет — беше извадил от жилетката си часовника, окачен на златната верижка, и небрежно проверяваше колко е часът. — В дванайсет тогава… Каюта 3-А. Ще ви чакаме.

Каза това и си тръгна, без да изчака отговор. За него се разбираше от само себе си, че салонният танцьор ще приеме поканата. Известно време след като Армандо де Троейе напусна бара, Макс продължаваше да гледа вратата, зад която беше изчезнал композиторът. Разсъждаваше за непредвидимия обрат, който вземаха, или можеха да вземат, събитията. Тези събития, които той се опитваше да предизвика и осъществи през следващите няколко дни. Навярно след всичко това, реши той накрая, ситуацията предлагаше повече възможности и имаше вероятност да му донесе повече изгода, отколкото беше предвиждал. Най-сетне, с тази мисъл в главата, сложи бучка захар в лъжичката, поставена върху чашата с абсента, и наля вода в тънка струйка отгоре. После загледа как бучката се разтваря в зеленикавата течност. Усмихваше се едва-едва на себе си, когато поднесе чашата към устните си. Този път силният и сладък вкус на напитката не му напомни нито за ефрейтор Борис Долгоруки-Багратион, нито за арабските бордеи в Мароко. Мислите му бяха заети с перленото колие, което отразяваше светлините от полилеите в салона за танци, и сияеше в деколтето на Меча Инсунса де Троейе. Както и с линията на голата шия, от раменете до тила на жената. Изпита желание да започне да си подсвирква някое танго и почти беше на път да го направи, но се сети къде се намира. Когато се изправи, вкусът на абсента в устата му беше сладък, като предчувствие за жена и авантюра.

Спадаро, рецепционистът, беше излъгал. Стаята наистина е малка, обзаведена със скрин и стар гардероб с голямо огледало. Банята е тясна, а и леглото за един човек не изглежда никак широко. Но не е вярно, че няма добра гледка. През единствения прозорец, гледащ на запад, може да се види онази част от Соренто, която е разположена над пристанището, с алеята в парка и вилите, накацали по планинския хълм на вдадения в морето нос Капо. И когато Макс отваря крилата на прозореца и се подава навън, заслепен от светлината, успява да види част от залива с остров Иския, неясно мержелеещ се в далечината.

Шофьорът на доктор Хугентоблер току-що е взел душ и, гол под халата с емблемата на хотела, избродирана на гърдите, се наблюдава в огледалото на гардероба. Критичният му поглед, професионално обигран в изучаването на човешките същества — от това зависеха успехът или провалът на всяко начинание, — се задържа върху неподвижния образ на стария човек, съзерцаващ собствената си сива, мокра коса, бръчките по лицето си и уморените очи. Стига до извода, че все още се радва на добър външен вид, заключава, ако се погледне снизходително на щетите, които външността на мъжете обикновено понася на тази възраст. Ако освен това се погледне великодушно и на загубите и провалите, на непоправимите изкушения. В търсене на лесна утеха, Макс опипва тъканта на халата: несъмнено отдолу има повече килограми, отколкото преди няколко години, и обиколките също са се увеличили. Но тази на талията все още е прилична, стойката на тялото е добра, очите гледат живо и умно. Всичко това допринася за осанка, която упадъкът, мрачните години и липсата на надежда така и не са успели да пречупят напълно. Сякаш на репетиция, подобно на актьор, който упражнява труден пасаж от ролята си, Макс се усмихва неочаквано на отразения в огледалото възрастен мъж. И онзи му отвръща видимо естествено, така че лицето му сякаш грейва: симпатично, убедително, чудесно шлифовано да вдъхва доверие. Задържа мимиката още няколко секунди, застанал неподвижно, после оставя усмивката бавно да се стопи. Взема гребен от скрина, приглажда косата по стария начин, назад, сресва се на път от лявата страна. Маниерите му също са все така изискани, решава той, анализирайки с критично око резултата. Или могат да бъдат такива. Излъчването му все още предполага добро възпитание — а оттам, както е установил някога, в други времена, до предположението за добър произход има само половин крачка, при това лесна за правене, — което годините, навикът, необходимостта и талантът са усъвършенствали до такава степен, че са премахнали всяка следа, която би издала първоначалната измама. Вглежда се и в крайна сметка вижда все дири от една отминала привлекателност, която в други периоди от живота му беше позволила да се движи с дръзката надменност на ловец из опасни и често враждебни територии. Дори беше преуспявал и оцелявал в тях. Или почти. До скоро. Макс сваля халата и си подсвирква „Върни се в Соренто“. Започва да се облича грижливо и бавно, както едно време. Тогава рутинната старателност, с която обличаше подходящите дрехи, следейки за всяка подробност като наклона на шапката, начина на завързване на вратовръзката или петте варианта за разполагане на бялата кърпичка в горния джоб на сакото, в моментите на оптимизъм и увереност го караше да се чувства като воин, подготвящ се за битка. Това смътно някогашно усещане, познатият вкус на очакването преди неизбежното хвърляне в атака, гали възродената му гордост, докато нахлузва памучния слип, сивите чорапи — превиването в кръста изисква известно усилие, затова сяда на леглото, за да се обуе — и ризата от гардероба на доктор Хугентоблер, която му е малко широка в талията. През последните години се носи бельо, прилепнало към тялото, панталоните са широки, саката и ризите — вталени. Но на Макс, който не успява да се примири с подобни моди, му харесва класическата кройка на ризата на „Сър Бонсър“ от бледосиня коприна с копчета на яката, която, както винаги, му седи така, сякаш е шита по негова мярка. Преди да се закопчае, очите му се спират на белега с форма на малка звезда и диаметър един инч, който се намира в лявата страна на гръдния кош, на нивото на най-долното ребро. Спомен му е от куршум, докоснал белия му дроб при свада в Таксуда, Мароко, на 2 ноември 1921 година. Това нараняване, след доста дълъг престой в болницата в Мелиля, сложи край на кратката военна кариера на легионера Макс Коста, записан пет месеца преди това в 13 рота на Първо подразделение на испанския легион именно с това име, оставяйки завинаги зад себе си истинското си, Максимо Ковас Лауро.

Тангото, обясняваше Макс, е сливане на няколко неща: андалуско танго, хабанера, милонга и танците на черните роби. Креолите — гаучоси все повече се приближавали с китарите си до бакалниците, кръчмите и публичните домове в покрайнините на Буенос Айрес и така стигнали до милонгата, която се пеела, а накрая и до тангото, родило се като милонга, която се танцува. Черната музика и черният танц били важни, защото в онази епоха двойките танцували не прегърнати, а с преплетени тела. Движели се по-свободно, отколкото сега, с кръстосани стъпки, отстъпвания, прости или сложни завъртания.

— Танго на негрите ли? — Армандо де Троейе изглеждаше истински учуден. — Не знаех, че там е имало негри.

— Имало е. Били са роби, разбира се. В края на века епидемия от жълта треска покосява повечето.

Тримата седяха край масата, разположена в двойната първокласна каюта. Миришеше на хубава кожа от пътни чанти и куфари, на одеколон и на препарат за полиране на мебели. През широкия прозорец се виждаше синьото, спокойно море. Макс, облечен в сив костюм, с риза с мека яка и вратовръзка на шотландско каре, беше почукал на вратата в дванайсет и две минути. Първоначално единственият, който се чувстваше в свои води, беше Армандо Де Троейе. Когато поднесоха обяда — консоме със сладки чушки, омар с майонеза и силно изстудено рейнско вино, — разговорът потръгна приятно. Повече говореше композиторът, който, след като разказа няколко любопитни случки от живота си, заразпитва Макс за детството му в Буенос Айрес, за завръщането му в Испания и за живота му на професионален аниматор в луксозни хотели, санаториуми и трансатлантически кораби. Предпазлив, какъвто беше винаги, когато ставаше дума за биографията му, Макс отговаряше на въпросите с кратки фрази и премислени предварително мъгляви обяснения. Накрая, с кафето, коняка и цигарите, по желание на композитора, отново заговори за тангото.

— Белите — продължи да разказва, — които отначало само наблюдавали черните, впоследствие приспособили техните танци за себе си. Изпълнявали по-бавно движенията, които не им се удавали, и вмъкнали елементи от валса, хабанерата и мазурката… Имайте предвид, че тангото тогава било не толкова музика, колкото начин на танцуване. И на докосване.

На моменти, докато говореше, подпрял на ръба на масата китки в ръкавели със сребърни копчета, очите му срещаха погледа на Меча Инсунса. Жената на композитора беше мълчала почти през целия обяд, заслушана в разговора им. Само от време на време бе вмъквала кратки коментари или задавала въпрос, чийто отговор изчакваше с учтиво внимание.

— Когато започва да се танцува от италианци и други емигранти от Европа — продължи Макс, — тангото става по-бавно, по-плавно. Макар че братлетата от крайните квартали възприели някои маниери на негрите… Когато танцуват „по правия път“, както се казва там, мъжът спира рязко, за да се изтъкне или да подчертае някоя чупка на тялото си, прекъсвайки собственото си движение и това на партньорката — погледна към жената, която продължаваше да го слуша внимателно. — Става дума за прословутото „корте“ или внезапно спиране, с което вие се справяте толкова добре в салонната версия на тангото, танцувано днес.

Меча Инсунса му благодари за думите с усмивка. Беше облечена в лека рокля от креп шармьоз в цвят на шампанско, а светлината, идваща от прозореца, поставяше като в рамка късата й коса, открояваше се ясно стройната линия на шията, която толкова бе ангажирала мислите на Макс през последните дни, от онова мълчаливо танго без музика, което танцуваха в салона с палмите. Единствените бижута, които носеше в този момент, бяха перлената огърлица, навита двойно, и брачната халка.

— Какви са тези „братлета“? — попита тя.

— По-скоро какви са били.

— Защо, вече не съществуват ли?

— За десет-петнайсет години много неща са се променили… Когато бях дете, наричахме „братле“ младеж със скромно обществено положение, син или внук на онези гаучоси, които, след като докарвали рогатия си добитък, пускали корени, заселвайки се в покрайнините на града.

— Звучи заплашително — отбеляза Де Троейе.

Макс направи пренебрежителна гримаса. Нямало нищо опасно у тях, така обясни той. Друго нещо били „побратимите“. Били по-тъмни субекти: някои истински престъпници, други само с вид на такива.

До услугите им прибягвали хора от политиката, търсели ги за телохранители, при избори и прочее подобни неща. Ала онези от тях, истинските, които обикновено носели испански фамилни имена, сега били измествани от синове на имигранти, които им подражавали, най-долнопробни злосторници от най-ниско качество, които възприемали старите навици за вадене на ножове, но нито спазвали правилата, нито имали куража на предишните испанци.

— А истинското танго е танц на „побратимите“, така ли? — заинтересува се Армандо де Троейе.

— Така е било. Онези първи танцувани танга били откровено безсрамни. Двойките прилепвали силно телата си, сплитали краката и движели ханша си, все неща, възприети, както вече ви казах, от негърските танци… Имайте предвид, че първите танцьорки на танго са били индианките по казармите и жените от бардаците.

Макс погледна крадешком към Меча Инсунса и долови усмивката й: едновременно презрителна и заинтригувана. Беше виждал вече тази усмивка у жени от нейната класа при споменаването на подобни неща.

— Оттам и лошата слава на танца, разбира се — каза тя.

— Несъмнено — от деликатност Макс продължаваше да се обръща към съпруга. — Забележете, че едно от първите танга се казва Dame la lata[3]…

— Тенекето?

Последва нов, бърз поглед встрани. Танцьорът се двоумеше, търсеше най-подходящите думи.

— Тенекето е всъщност талонът — каза накрая, — който съдържателката на публичния дом дава за всеки обслужен клиент, и който проститутката предава на своя „кафиоло“, грижещ се за парите.

— Това „кафиоло“ звучи екзотично — вметна жената.

— Става дума за maquereau[4] — уточни Де Троейе. — За сутеньора.

— Разбрах отлично, скъпи.

Дори когато тангото станало широкоразпространено и стигнало до семейните празненства, продължи Макс, били забранени спиранията и правенето на фигури, тъй като били считани за неморални.

— Когато бях дете, го танцуваха само на дневните забави, организирани от испанските и италиански землячества, в публичните домове и в ергенските квартири на младите мъже от заможни семейства. Дори днес, когато тангото шества победоносно в салони и театри, изпълняването на фигури продължава да е забранено на някои места. За неприемливо се счита това „пускане на крака“, както му казват простонародно. Така че, за да бъде прието в обществото, тангото се простило със своя характер — заключи Макс. — Стъпките станали по-тромави, по-бавни и не толкова похотливи. Това е опитоменото танго, което трябвало да стигне до Париж, за да придобие известност.

— И се превърнало в този монотонен танц, който сега виждаме по салоните, или в глупавата пародия, показвана от Валентино на екрана.

Очите с цвят на мед бяха вперени в него. Осъзнал този факт, избягвайки да ги срещне с цялото спокойствие, на което беше способен, Макс извади табакерата си, отвори я и я поднесе на жената. Тя си взе една турска цигара, съпругът й също. Той запали със златна запалка цигарата на жена си, поставена вече в цигарето от слонова кост. Тя първо наклони леко глава към пламъка, после се изправи. И между първото и второто издишване на дим, който светлината от прозореца превръщаше в гъст синкав облак, отново погледна Макс.

— А в Буенос Айрес? — попита Армандо де Троейе.

Макс се усмихна и след като потупа леко с края на цигарата си капака на затворената табакера, запали своята „Абдул паша“. Обратът на разговора му предоставяше възможност да срещне пак очите на жената. Направи го за три секунди, задържайки усмивката си. После се обърна към съпруга.

— В покрайнините някои от хората от дъното на обществото още продължават да танцуват с чупки в кръста и да пускат понякога крак. Това са последните остатъци от старото танго… Всъщност ние танцуваме едно негово по-приемливо подражание. Една елегантна хабанера.

— И с текста ли се случва същото?

— Да, макар че това е по-късно явление. В началото е била само музиката, или куплетите, изпълнявани в театрите. Когато бях малък, почти нямаше танга, съпроводени от пеене, а в редките случаи, когато се появяваха, текстовете бяха закачливи и непристойни, двусмислени истории, разказвани от цинични бандити… — Макс замълча. За миг се запита дали е уместно да добави още нещо.

— И?

Тя беше задала въпроса, докато си играеше с една от сребърните лъжички на масата. Това накара Макс да се реши.

— Е… Достатъчно е само да се вгледате в някогашните заглавия: „Много шум за нищо“, „Седем инча“, „Мръсна мутра“, които в действителност се отнасят до други неща. Или чуйте това „Ч… елото на л… уната“ с многоточията в заглавието, с което всъщност, извинете за грубостта, се има предвид „Черупката на Лора“.

— „Лора“ ли?… Какво ще рече това?

— Означава проститутка на „лунфардо“, тамошния жаргон… Същият, който използва Гардел.

— А черупката?

Макс погледна Армандо де Троейе, без да отговаря. Развеселената гримаса на съпруга преля в широка усмивка.

— Ясно — каза той.

— Ясно — повтори тя след няколко мига, без да се усмихва.

Сантименталното танго, продължи да разказва Макс, е явление, появило се неотдавна. Гардел е човекът, който популяризира тези сълзливи текстове, пълни със зли рогоносци и погубени жени. Неговият глас претопи цинизма на бандита в сълзи и меланхолия. Такива са поетите.

— Запознахме се с него преди две години, когато пееше в „Ромеа“, в Мадрид — вметна Де Троейе. — Много симпатичен човек. Малко бъбрив, но приятен — той погледна към жена си. — И каква усмивка само, нали?… Сякаш никога не слиза от лицето му.

— Виждал съм го само веднъж и то отдалеч, ядеше кокоша яхния в „Ел Тропесон“ — каза Макс. — Беше заобиколен от народ, разбира се. Не се осмелих да отида при него.

— Истината е, че пее много добре. С такава чезнеща тъга, нали?

Макс дръпна от цигарата си. Де Троейе, който си наливаше още коняк, предложи и на него. Но танцьорът завъртя отрицателно глава.

— Всъщност той измисли формата. Преди бяха само куплетчета и песнички от бордеите… Почти няма предшественици.

— А музиката? — Де Троейе натопи устни в коняка и се взря в Макс над ръба на чашата. — Кои са според вас разликите между старото танго и съвременното?

Салонният танцьор се облегна на стола и потупа леко цигарата си с показалец, за да изтръска пепелта в пепелника.

— Не съм музикант. Само танцувам, за да изкарвам прехраната си. Не мога да различа дори осминка от четвъртинка нота.

— Независимо от това бих искал да чуя вашето мнение.

Макс си дръпна два пъти от цигарата, преди да изпълни молбата му.

— Мога да говоря за това, което познавам. Това, което си спомням… В това отношение се случи същото като с маниера на танцуване и пеенето. В началото музикантите свиреха по интуиция и разработваха теми, които не познаваха добре. Ползваха партитури за пиано или свиреха по памет. Както им щукне, така казват там… Нещо подобно на импровизациите на джаз музикантите.

— А какви бяха тези оркестри?

Малки, уточни Макс. Трима или четирима души, баси на бандонеон, прости акорди и възможно най-голяма бързина на свирене. Били са по-скоро интерпретации, отколкото оригинални композиции. С времето тези оркестри били изместени от новите: сола на пиано вместо на китари, цигулки като контрапункт, акордеонът като фон. Това помагало на неопитните танцьори, на новите любители на тази музика. Професионалните оркестри веднага се приспособили към това модерно танго.

— Него танцуваме и ние — завърши Макс и загаси много внимателно цигарата си. — Това танго, което звучи в салона на „Кап Полонио“, и се изпълнява в добрите заведения на Буенос Айрес.

Меча Инсунса загаси своята цигара в същия пепелник три секунди след Макс.

— А старото танго? — попита тя, играейки си с цигарето от слонова кост. — Какво стана с него?

Салонният танцьор не без усилие отдели очи от ръцете на жената: слаби, изискани, породисти. На безименния пръст на лявата просветваше златната халка. Когато вдигна поглед, установи, че Армандо де Троейе се взира безизразно в него.

— Продължава да си съществува — отговори. — Маргинално и все по-рядко срещано. Когато го свирят на някои места, хората почти не стават да танцуват. По-трудно е. По-сурово. — Замлъкна за момент. Усмивката, която сега бе разцъфнала на устните й, беше спонтанна, възкресяваше някакъв спомен. — Един мой приятел ми казваше, че има танго за страдание и танго за смърт… Оригиналните са по-скоро от последния вид.

Меча Инсунса беше подпряла лакът на масата, облегнала овалното си лице на дланта си. Като че ли слушаше с голямо внимание.

— Някои го наричат „Тангото на старата гвардия“ — уточни Макс. — За да го отличат от новото. От модерното.

— Хубаво име — отбеляза съпругът. — Откъде идва?

Лицето му вече не беше безизразно. Отново беше придобило вежливото изражение на учтив домакин. Макс вдигна ръце, за да подчертае думите си.

— Не зная. Едно старо танго се казваше „Старата гвардия“… Не мога да ви кажа нищо повече.

— И все такова ли е… неприлично? — попита тя.

Тонът й беше леко дистанциран. Почти научен. Звучеше като ентомолог, който преценява например дали е неприлично съвкуплението между два бръмбара. Ако въобще бръмбарите се съвкупяват, разсъждаваше Макс. Но сигурно го правят.

— Зависи от мястото, където се танцува — потвърди той.

Армандо де Троейе изглеждаше очарован от всичко.

— Това, което ни разказвате, е запленяващо — каза той. — Много повече, отколкото си представяте. И променя някои идеи, които имах в главата си. Бих искал да видя с очите си въпросното танго… Там, в естествената му среда.

Макс направи уклончива гримаса.

— Изпълнява се на места, които не са препоръчителни за посещение. Поне доколкото ми е известно.

— Знаете ли такива места в Буенос Айрес?

— Няколко. Но не са подходящи, дори думата „подходящи“ не е точна — погледна към Меча Инсунса. — Това са опасни места. Неподходящи за една дама.

— Не се безпокойте за това — каза тя много студено и много спокойно. — Били сме на неподходящи места и преди.

Следобедът преваля. Залязващото слънце още се намира над нос Капо и оцветява в зелени и червеникави багри вилите по склона. Макс Коста, облечен със същото тъмносиньо сако и сив фланелен панталон, които носеше при пристигането си в хотела — сменил е само коприненото шалче с червена вратовръзка на сини точки, завързана на възел „Уиндзор“, — излиза от стаята си и се смесва с клиентите, които пият аперитива си преди вечеря. Лятото си е отишло, а с него и големите тълпи. Но шахматният дуел привлича хора в заведението: почти всички маси в бара и на терасата са заети. Плакат на стойка съобщава, че на следващия ден ще се играе поредната партия от двубоя между Соколов и Келер. Макс се спира пред него и се вглежда в двамата съперници на снимките.

Под гъсти руси вежди, в същия цвят като косата, щръкнала като бодли на таралеж, светлите, воднисти очи на съветския шампион гледат подозрително фигурите, разположени на дъската. При вида на валчестото му лице на селянин, склонено над шаха, човек неволно си представя как много поколения негови предци са следили как зрее житото на полето или са се взирали в хода на облаците по небето, предвещаващи дъжд или суша.

Колкото до Хорхе Келер, той е отправил разсеян, почти замечтан поглед към фотографа. Има нещо наивно в този поглед, казва си Макс. Сякаш, вместо да гледа в обектива, той е насочил очи към някого или нещо малко по-надалеч, нещо, което съвсем не е свързано с шаха, а само с младежки блянове и неясни химери.

Повява приятен ветрец. Носи се шум от разговори на фона на лека музика. Просторната тераса на „Витория“ е прекрасна. Отвъд парапета се открива красива гледка към Неаполитанския залив, в златистото сияние на все по-наклонените слънчеви лъчи. Оберкелнерът отвежда Макс до маса, разположена до мраморна статуя на почти коленичила гола жена, загледана в морето. Клиентът се настанява, поръчва чаша изстудено бяло вино и се оглежда. Изискана публика, в съответствие с мястото и часа. Сред посетителите има чужденци, най-вече американци и немци, които идват в Соренто извън сезона. Останалите са гости на милионера Кампанела: отбрани хора, на които последният плаща разходите в хотела. Има и страстни поклонници на шаха, които могат да си позволят престоя във „Витория“. На една от близките маси Макс забелязва красива киноактриса в компанията на няколко души, сред които и съпругът й, продуцент от Чинечита. Недалеч се мотаят двама младежи с вид на местни журналисти. На врата на единия виси „Пентакс“ и всеки път, когато той вдига фотоапарата, Макс прикрива лицето си с дискретен жест: прокарва ръка по лицето си или се обръща да погледне нещо в другия край на терасата. Реакцията му е автоматична, реакция на ловец, който внимава да не стане сам нечия плячка. Това е част от неговия арсенал от рефлекси, превърнали се в навик, развивани от професионалния му инстинкт в продължение на дълги години, за да сведат до минимум рисковете в занаята. В онези времена най-голямата опасност за Макс Коста бе лицето и самоличността му да привлекат вниманието на някой полицай, способен да се запита какво ли крои тук или там този ветеран в професията на онези господа, които добронамерено и евфемистично бяха наричани „крадци с бели ръкавици“.

Когато журналистите се отдалечават, Макс се озърта с търсещ поглед. На идване си е казал, че ще е голям късмет да срещне жената още при първия опит. Но, ето, че тя е там, недалеч, седнала на маса заедно с други хора, сред които не се виждат нито младият Келер, нито момичето, което беше видял с тях през деня. Този път тя не носи шапка от туид и късите й, сребристосиви коси, чийто цвят изглежда напълно естествен, са открити. Докато разговаря, свежда лице към събеседниците си в израз на учтив интерес, жест, който Макс си спомня с поразителна точност. Понякога се отпуска на облегалката на стола, следи разговора с усмивка и кима от време на време. Облеклото й не е натруфено, откроява се с изисканата небрежност, която беше забелязал и вчера: свободна тъмна пола с широк колан, пристягащ на талията блуза от бяла коприна. Обута е с велурени мокасини, къса плетена жилетка е наметната на раменете й. Няма нито обици, нито други бижута, само един изящен часовник на китката.

Макс опитва виното, доволен, че е охладено както трябва: чашата е запотена. А когато се навежда напред, за да я остави на масата, очите му срещат очите на жената. Това става случайно и трае не повече от секунда. Тя разговаря за нещо с хората около нея, и междувременно погледът й се лута наоколо, натъквайки се за миг на погледа на мъжа, който я наблюдава през три маси. Тя не спира очи върху него, продължава напред и изглежда все така погълната от разговора. Всеки би казал, че тя слуша съсредоточено събеседниците си, без да откъсва поглед от своята маса. Макс, почувствал убождането на засегната суета, се усмихва меланхолично на себе си и търси утеха в нова глътка „Фалерно“. Вярно е, че се е променил, но същото важи и за нея, решава той. При това много. От последния път, когато се видяха в Ница, през есента на 1937-ма, са изминали двайсет и девет години. Още повече години ги делят от събитията в Буенос Айрес, девет години по-рано. Много време е изтекло и от разговора му с Меча Инсунса, състоял се на палубата с лодките на „Кап Полонио“ четири дни след като тя и съпругът й го бяха поканили на обяд в луксозната каюта, за да разговарят за тангото.

В онзи ден той също я търси съзнателно, след една безсънна нощ във второкласната каюта, която прекара с отворени очи, усещайки лекото поклащане на кораба и далечното разтърсване от машините, предаващо се по преградните стени. Имаше въпроси, които търсеха своите отговори, и планове, които предстоеше да бъдат начертани. Но също така, макар да отказваше да признае пред себе си, в цялата история пулсираше и една лична, необяснима тръпка, нямаща нищо общо с обективните обстоятелства. Беше нещо необичайно за него, несвързано с пресметливост, изградено от усещания, привличане и опасения.

Откри я на палубата със спасителните лодки, както предния път. Корабът се движеше на пълен ход и пореше леката мъгла, която издигащото се все по-високо слънце — неясен златист диск — постепенно разсейваше. Беше седнала на пейка от тиково дърво, под един от трите големи комини, боядисани в бяло и червено. Дрехите й бяха със спортна кройка, плисирана пола и вълнени блуза и жилетка на райета. Беше с обувки с нисък ток. Около лицето й, надвесено над книга, падаше неголямата периферия на сламена шапка с форма на камбана. Този път Макс не я подмина с леко кимване, а каза „добър ден“, спря пред нея и свали каскета си. Слънцето грееше в гърба на танцьора, морето беше спокойно, сянката му леко трептеше върху отворената книга и лицето на жената, когато тя вдигна очи, за да го погледне.

— Виж ти — каза тя. — Съвършеният танцьор. — Усмихваше се, но очите й, които го гледаха изучаващо и преценяващо, изглеждаха напълно сериозни. — Как сте, Макс?… Колко девойки и стари моми ви настъпиха по обувките през последните дни?

— Твърде много — изпъшка той. — Не ми напомняйте.

От четири дена Меча Инсунса и съпругът й не се бяха явявали в салона за танци. Макс не ги беше виждал от обяда в каютата им.

— Мислех си за това, което каза мъжът ви… За местата, на които може да се види как се танцува танго в Буенос Айрес.

Усмивката й стана по-широка. Красива уста, мина му през ума. Изобщо всичко у нея е красиво.

— Танго в стила на античната гвардия ли?

— Не античната, а старата. Старата гвардия. Да. Това имам предвид.

— Чудесно — тя затвори книгата и съвсем непринудено се премести в единия край на пейката, правейки му място да седне. — Бихте ли могли да ни заведете на такива места?

Очакваше да употреби множествено число, но това все пак го подразни. Стоеше прав пред нея и все така държеше шапката в ръката си.

— Двамата ли?

— Да.

Макс сведе утвърдително глава. После си сложи шапката — с известно кокетство, леко наклонена над дясното око — и седна в тази част на пейката, която тя бе оставила свободна.

Мястото беше на завет. От вятъра го предпазваше метална конструкция, боядисана в бяло, завършваща с един от големите вентилационни отвори, опасващи палубата. Макс хвърли кос поглед към заглавието на книгата, която жената държеше в скута си. Беше на английски: The Razor’s Edge[5]. Не беше чел нищо от този Съмърсет Моъм, чието име бе изписано на корицата, макар да му звучеше познато. Не беше много по четенето.

— Не виждам никакъв проблем — отговори той. — Стига вие да сте готова да поемете някои предизвикателства.

— Плашите ме.

Съвсем не изглеждаше уплашена. Макс се бе загледал някъде отвъд спасителните лодки и усещаше очите на жената, впити в него. Поколеба се за миг дали трябва да се почувства засегнат от някаква скрита в думите й ирония и накрая реши, че не си струва. Тя навярно бе искрена, независимо от това, че той не можеше да си я представи уплашена. Уплашена от определен вид предизвикателства.

— Става дума за места, посещавани от простолюдието — поясни той. — Така да се каже, в бедняшките квартали, както споменах и преди. Но все така не съм сигурен дали вие…

Замлъкна и се обърна към нея. Тя като че ли се забавляваше от тази нарочна, предпазлива пауза.

— Дали трябва да рискувам, отивайки на подобни места, това ли искате да кажете?

— Всъщност не е чак толкова опасно. Важното е да се избягва излишна показност.

— В какъв смисъл показност?

— Пари. Бижута. Скъпи дрехи или прекалена елегантност.

Тя отметна глава назад и се засмя от сърце. Какъв непринуден и искрен смях, има нещо спортно в него, такава странна мисъл се мярна в ума на Макс. Такъв смях може да отекне на кортовете за тенис, по модните плажове, в голф клубовете или от някой двуместен „Испано-Суиза“.

— Разбирам… Трябва ли да се маскирам като лека жена, за да остана незабелязана?

— Не се шегувайте с това.

— Не се шегувам — тя го погледна неочаквано сериозно. — Бихте се изненадали, ако разберете колко момичета си мечтаят да се облекат като принцеси и колко зрели жени искат да се предрешат на проститутки.

Думата „проститутки“ не прозвуча вулгарно, произнесена от нея, установи смутено Макс. Само провокативно, в духа на жена, която е в състояние от любопитство и за забавление да отиде в квартал с лоша слава, за да танцува танго. Която знае как трябва да бъдат казвани нещата, помисли салонният танцьор. Знае как се изричат някои думи и как се гледа в очите един мъж, както правеше в този момент. Каквото и да кажеше Меча Инсунса, то нямаше да прозвучи вулгарно, дори да си го поставеше за цел. Приживе ефрейторът от Чуждестранния легион Борис Долгоруки-Багратион го беше формулирал доста добре. Когато не ти се удава нещо, колкото и да се напъваш, не ти се удава, казваше той. А ако ти се удава, не можеш да го скриеш.

— Учудващ е интересът на съпруга ви към тангото — успя да каже той, след като се окопити. — Смятах го…

— За сериозен композитор?

Сега беше ред на Макс да се разсмее. Смехът му не прозвуча гръмко, в него се долавяше спокойната увереност на светски човек.

— Може и така да се каже. Склонни сме да поставяме на различни нива музиката, която той създава, и танците на простолюдието.

— Бихме могли да наречем това негов каприз. Мъжът ми е особен човек.

В себе си Макс се съгласи с нея. Думата несъмнено беше „особен“. Доколкото му беше известно, Армандо де Троейе се числеше сред половин дузината най-известни и най-добре платени композитори в света. От живите испански композитори единствено Де Файя беше на неговото ниво.

— Той е възхитителен — добави тя след секунда. — За тринайсет години постигна това, за което други само си мечтаят… Знаете ли кои са Дягилев и Стравински?

Макс се усмихна, леко засегнат. „Аз съм само професионален танцьор“, говореше усмивката му. „Ориентирам се в музиката само по слух. Но все пак не съм такъв невежа.“

— Разбира се. Хореографът на „Руския балет“ и неговият любим композитор.

Тя кимна и започна да разказва. По време на Първата световна война съпругът й често се срещал с тях в Мадрид в дома на една своя чилийска приятелка, Еухения де Ерасурис. Били там, за да представят „Жар птица“ и „Петрушка“. По онова време Армандо де Троейе бил много даровит, макар и не особено известен композитор. Допаднали си. Той им показал Толедо и Ел Ескориал, станали приятели. На следващата година се срещнали в Рим, където благодарение на тях се запознал с Пикасо. Когато войната свършила, Дягилев и Стравински отново гостували с „Петрушка“ в Мадрид. Де Троейе ги завел в Севиля, за да видят процесиите през Страстната седмица. На връщане вече били станали много близки. А три години по-късно, през 1923-та, руският балет представил за първи път в Париж „Пасо добле за дон Кихот“. Успехът бил неимоверен.

— Останалото ви е известно — завърши Меча Инсунса. — Турнето в Съединените щати, големият триумф на „Ноктюрни“ в Лондон в присъствието на краля и кралицата на Испания, съперничеството с Де Файя и грандиозният скандал, предизвикан от „Скарамуш“ в зала „Плейел“ в Париж миналата година, с участието на Серж Лифар и с декори на Пикасо.

— Ето на какво се казва „триумф“ — отбеляза безпристрастно Макс.

— А какво е триумфът за вас?

— Сигурни петстотин хиляди песети на година. И нагоре.

— Виж ти… Не искате ли твърде много?

Стори му се, че долавя известен сарказъм в тона на жената и я погледна с любопитство.

— Как се запознахте със съпруга си?

— Именно в дома на Еухения де Ерасурис. Тя ми е кръстница.

— Животът с него е интересен, предполагам.

— Да.

Този път едносричната дума прозвуча рязко. Безизразно. Тя гледаше морето отвъд спасителните лодки, където слънцето, издигащо се все по-високо, прогонваше обагрената в златисто и сиво мъглица.

— И какво общо има тангото с всичко това? — попита Макс. Видя я да накланя глава, сякаш съществуваха няколко възможни отговори и тя ги премисляше един по един.

— Армандо има чувство за хумор — каза тя накрая. — Обича играта в най-широкия смисъл на думата. Включително и играта в творчеството си, разбира се… Харесват му рисковите, новаторски игри. Именно това очарова Дягилев.

Остана смълчана за момент, загледана в корицата на книгата: на нея елегантно облечен мъж наблюдаваше морето от скалист средиземноморски бряг, по който растяха палми и пинии.

— Често казва — продължи накрая, — че му е все едно дали една музика е писана за пиано, цигулка или за тъпан на глашатай… Музиката си е музика, твърди той. И няма какво повече да се говори.

Извън тяхното укритие от вятъра, морският бриз бе лек, пораждан единствено от хода на лайнера. Слънчевият диск, все по-ясен и искрящ, затопляше тиковото дърво. Меча Инсунса стана и Макс незабавно я последва.

— И винаги това чувство за хумор, така присъщо на съпруга ми — продължи тя естествено, без да прекъсва разговора. — Един път каза на журналист, че би му допаднало да работи, за да развлича някой монарх, подобно на Хайдн… Искате симфония? Voila, ваше величество. А ако не ви харесва, ще ви я върна преправена на валс и ще сложим текст… Обича да се преструва, че композира по поръчка, макар че това е лъжа. Нещо като закачливо намигване, своеобразно кокетство от негова страна.

— Иска се много интелигентност, за да представиш като престорени собствените си емоции — каза Макс.

Беше чул или прочел някъде тази фраза. Поради липса на истинска богата лична култура, беше се научил да използва умело чужди мисли, представяйки ги като собствени, и да подбира подходящия момент, за да ги изкаже. Тя го изгледа с леко учудване.

— Виж ти. Може би сме ви подценили, господин Коста.

Той се усмихна. Вървяха бавно към парапета при кърмата, намираща се след последните три комина.

— Макс, нали така беше името ви?

— Да… Макс.

Стигнаха до парапета и се облегнаха на него. Загледаха се в оживлението под тях: каскети, меки шапки, бели панамени шапки, дамски шапки — широкополи или с малка периферия, по модата, филцови или сламени, с цветни панделки. На палубата на първа класа, където пътеките за разходка на десния и левия борд се събираха в откритата тераса на салона за пушене, източните прозорци бяха отворени и всички маси отвън бяха заети от пасажери, наслаждаващи се на мекото време и спокойното море.

Беше часът на аперитива: дузина сервитьори в тъмночервени униформени сака се движеха между масите с подноси, отрупани с напитки и чинийки с предястия, а оберкелнерът, също в униформа, бдеше всичко да отговаря на високата цена на билетите.

— Изглеждат симпатични — отбеляза тя. — Щастливи келнери… Може би е заради морето.

— Само че не са. Претоварени са с работа и ги тормозят офицерите. Дружелюбни са само когато работят: плащат им, за да се усмихват.

Жената го погледна пак с любопитство. Този път обаче любопитството беше различно.

— Като че ли разбирате от тези неща — предположи тя.

— Не се съмнявайте. Но говорехме за съпруга ви. За неговата музика.

— О, да… Тъкмо щях да ви кажа, че Армандо обича да се задълбава в апокрифите, да подсилва анахронизмите. Забавлява се повече, когато работи с копие, отколкото с оригинал, въвежда намигвания тук и там, в стила на един или на друг: Шуман, Сага, Равел… Обича да си слага маска и да музицира, създавайки пастиши. Дори пародира, особено онези, които сами създават пародии.

— Нещо като ироничен плагиат?

Изгледа го отново мълчаливо и проницателно. Изучаваше го отвън и отвътре.

— Някои наричат това модерност — добави меко той, страхувайки се, че е отишъл твърде далеч.

Отправи към нея професионалната си усмивка: усмивка на добро момче, без претенции, без двуличие. Или както тя беше казала преди малко, на съвършения танцьор. След секунда я видя да отклонява поглед и да клати глава.

— Не се заблуждавайте, Макс. Той е изключителен композитор и заслужава успеха си. Преструва се, че търси, когато вече е намерил, или че презира подробности, за които преди това старателно се е погрижил. Може да бъде вулгарен, но дори тогава става дума за изискана вулгарност, като добре заучената небрежност, която някои изтънчени хора влагат в начина си на обличане… Познавате ли интродукцията на „Пасо добле за дон Кихот“?

— Не. Съжалявам. В областта на музиката не съм стигнал много по-далеч от салонните танци.

— Жалко. Ако я познавахте, щяхте да разберете по-добре това, което току-що ви казах. Въведението на „Пасо добле“ не въвежда в нищо. То е една гениална шега.

— Твърде сложно е за мен — каза той простичко.

— Сигурно — жената отново го изгледа внимателно. — Да.

Макс стоеше все така облегнат на боядисания в бяло парапет. Лявата му ръка се намираше на двайсет сантиметра от нейната дясна ръка, в която тя държеше книгата. Танцьорът сведе поглед надолу, към пасажерите от първа класа. Личната дресировка, на която се подлагаше от години, му помогна да почувства само нещо подобно на смътно озлобление. Нищо непоносимо или непреодолимо.

— Тангото на съпруга ви също ли ще бъде някаква шега? — попита той.

В известен смисъл, отвърна тя. Но не само това. Тангото бе станало популярно. Вече подлудяваше хората както в изисканите салони, така и в театрите, кината, на тържества и квартални вечеринки. Затова и намерението на Армандо де Троейе било да си поиграе с тази лудост. Да върне на публиката простонародното звучене, преминало през филтъра на иронията, за която говореха с Макс преди малко.

— Замаскирано по негов начин, в неговия стил — завърши тя. — С помощта на неговия огромен талант. Едно танго, което ще бъде върхът на пастиша.

— Рицарски роман, който ще сложи край на всички рицарски романи?

За миг тя не можа да скрие учудването си.

— Чел ли сте, „Дон Кихот“, Макс?

Той пресметна бързо вероятностите. По-добре беше да не рискува с напразна суета. По-бързо се хваща хитър измамник, отколкото искрен глупак.

— Не — отново онази безупречно отработена, непринудена усмивка. — Но съм чел за романа във вестници и списания.

— Може би фразата „ще сложи край“ не е най-точното. Но да, идеята е да го остави в миналото. Да съчини нещо ненадминато, което ще съдържа в себе си всичко. Съвършеното танго.

Отдръпнаха се от парапета. Над морето, все по-яркосиньо и по-малко сиво, слънцето стапяше и последните следи от ниската, лека мъгла. Закрепени здраво за палубата, боядисаните в бяло осем спасителни лодки на десния борд блестяха ослепително. Това принуди Макс да смъкне малко повече козирката на каскета над очите си. Меча Инсунса извади от джоба на жилетката си тъмни очила и си ги сложи.

— Онова, което разказахте за оригиналното танго, го очарова — каза тя след няколко крачки. — Не престава да мисли за него… Разчита на обещанието ви да го заведете на онези места.

— А вие?

Погледна го, без да спира, обръщайки два пъти лицето си към него, като че ли не разбираше въпроса. Бутилирана вода „Инсунса“, спомни си Макс. В салона за четене беше попаднал на рекламни съобщения в илюстрованите списания, а беше разпитал и един от стюардите. В края на века дядото фармацевт натрупал голямо богатство, като бутилирал вода от извор в Сиера Невада. По-късно бащата построил на същото място два хотела и модерен санаториум, препоръчван за бъбречни и чернодробни заболявания, и станало модно висшата андалуска буржоазия да го посещава през летния сезон.

— Какво очаквате вие, госпожо? — настоя Макс.

На този етап от разговора очакваше тя да го помоли да я нарича Меча или Мерседес. Но тя не го стори.

— Женена съм за него от пет години. И дълбоко му се възхищавам.

— Затова ли искате да ви заведа там? Да заведа и двама ви? — той си позволи една скептична гримаса. — Вие не пишете музика.

Незабавен отговор не последва. Тя продължаваше да върви бавно, очите й бяха скрити зад тъмните стъкла.

— А вие, Макс? Ще бъдете ли пак на борда на кораба на връщане към Европа или ще останете в Аржентина?

— Може би ще остана известно време. Предложиха ми тримесечен договор в „Пласа де Буенос Айрес“.

— Да танцувате ли?

— Засега — да.

Настъпи кратко мълчание.

— Тази професия като че ли не осигурява голямо бъдеще. Освен…

Тя замълча отново, Но Макс можеше да довърши изречението наум: освен ако с тази отлична физика, с твоята усмивка на добро момче и твоите танци не успееш да омаеш някоя милионерка, парфюмирана с „Роже и Гале“, която да те води със себе си като chevalier servant[6] и да ти плаща сметките. Или, ако го кажем с по-суровата дума, да бъдеш жиголо.

— Нямам намерение да се занимавам с това цял живот.

Сега тъмните стъкла на очилата бяха обърнати към него. Бяха неподвижни. Виждаше отражението си в тях.

— Онзи ден казахте нещо интересно. Споменахте нещо за танго за страдание и танго за смърт.

Макс направи уклончив жест, сякаш му се искаше да подминат темата. Но този път интуицията му подсказваше да бъде откровен.

— Думите не са мои, а на един приятел.

— И той ли е танцьор?

— Не… Беше войник.

— Беше?

— Вече не е. Умря.

— Съжалявам.

— Няма защо да съжалявате — усмихна се той, припомняйки си своя другар. — Казваше се Долгоруки-Багратион.

— Името не е като на обикновен войник. Звучи повече като име на офицер, нали?… Като на някакъв руски аристократ.

— Беше точно такъв: руснак и аристократ. Или поне сам твърдеше, че е такъв.

— И беше ли наистина… аристократ?

— Вероятно.

Сега, навярно за първи път, Меча Инсунса изглеждаше смутена. Бяха спрели до фалшборда, край една спасителна лодка. Името на кораба беше изписано с черни букви на носа. Тя свали шапката си — Макс успя да прочете „Талбот“ на етикета от вътрешната й страна — тръсна коси и ги изложи на повеите на бриза.

— Били ли сте войник?

— Известно време. Не твърде дълго.

— В Европа ли воювахте?

— В Африка.

Тя наведе глава настрани, заинтригувана, сякаш виждаше Макс за първи път. В продължение на години заглавията в испанската преса бяха посветени почти изцяло на драматичните събития в Северна Африка, списанията бяха изпълнени с портрети на млади офицери: капитан еди-кой си от пехотата, лейтенант еди-кой си от Чуждестранния легион, ефрейтор еди-кой си от кавалерията, загинали геройски — всички загиваха геройски по страниците на светската хроника в „Ла Есфера“ и „Бланко и Негро“ — в Сиди Хасем, в Баб-ел-Карим, в Игерибен.

— Мароко ли имате предвид?… Мелиля, Ануал и всички тези ужасни места?

— Да. Всички тези места.

Той се беше облегнал на парапета и се наслаждаваше на свежия ветрец, който подухваше приятно в лицето му. Очите му бяха притворени заради отблясъците на слънцето по морската вода и бялата боя на лодката. Докато бъркаше с ръка във вътрешния джоб на сакото и вадеше табакерата с чужди инициали, забеляза, че Меча Инсунса го наблюдава много внимателно. Продължи да го гледа, докато той й поднасяше отворената табакера, после завъртя отрицателно глава. Макс взе една „Абдул паша“, затвори табакерата и почука леко върху нея с края на цигарата, преди я сложи в устата си.

— Къде сте се научили да се държите така?

Мъжът беше извадил кибрит с емблемата на „Хамбург-Зюд“ и търсеше завет при спасителната лодка, за да запали цигарата си. И за пореден път беше искрен с отговора си.

— Не разбирам какво имате предвид.

Тя беше свалила тъмните си очила. Ирисите й изглеждаха много по-светли и прозрачни на тази светлина.

— Не се обиждайте, Макс, но у вас има нещо, което предизвиква объркване. Маниерите ви са безупречни, а и външността ви помага за цялостното възприятие, разбира се. Танцувате прекрасно и носите дрехите си с такава елегантност, каквато малцина господа сред познатите ми успяват да постигнат. Но не приличате на…

Той се усмихна, за да прикрие неудобството си. После драсна една кибритена клечка. Въпреки че предпазваше пламъка в шепата си, вятърът го угаси, преди да успее да го приближи към цигарата.

— Човек с възпитание?

— Не исках да кажа това. Не проявявате неумелия ексхибиционизъм на кариериста, нито долнопробната нахаканост на човек, стремящ се да мине за нещо, което не е. Нямате дори естествената самонадеяност на млад мъж с хубава външност. Всички ви харесват, без вие да си го поставяте за цел. И не само дамите… Разбирате ли за какво говоря?

— Горе-долу.

— Онзи ден обаче разказахте за детството си в Буенос Айрес и за завръщането си в Испания. По онова време животът като че ли не ви е дал много шансове… По-късно ли сте се усъвършенствали?

Макс запали нова кибритена клечка, този път успешно, и погледна жената през първото облаче дим. Изведнъж тя бе престанала да предизвиква смущение у него. Спомни си Китайския квартал на Барселона, „Канебиер“ в Марсилия, потта и страха в Легиона. Труповете на три хиляди души, изсъхнали под палещото слънце, пръснати по пътя между Ануал и Монте Аруит. Спомни си и унгарката Боске в Париж: великолепното й тяло, голо на лунната светлина, която се процеждаше през единствения прозорец на мансардата на улица „Фюрстенберг“ и покриваше намачканите чаршафи със сребристи сенки.

— Малко — отговори той най-сетне, загледан в морето. — Действително, усъвършенствах се малко.

Слънцето се е скрило зад нос Капо и заливът на Неапол бавно притъмнява сред последните морави проблясъци по водата. В далечината, в тъмното подножие на Везувий, грейват първите светлини по крайбрежната линия от Кастеламаре до Поцуоли. Настъпил е часът за вечеря и терасата на хотел „Витория“ постепенно опустява. От мястото си Макс Коста вижда как жената става и тръгва към стъклената врата. За момент погледите им се срещат отново, нейният, който се рее напосоки, минава по лицето му със същото равнодушие, както преди. За първи път Макс я вижда отблизо в Соренто. И установява, че макар да е запазила част от предишната си хубост — очите са същите, линията на устата е все така фина и ясна, — времето е оставило белези и по нея: много късата коса е сива, почти сребрее, като косата на Макс, кожата, без блясък и не толкова гладка, е прорязана от безброй дребни бръчици около устата и очите, а по ръцете, макар и все още слаби и изискани, има петна, непогрешим белег на старостта. Но движенията й са като онези, които той помни: спокойни и уверени, движения на жена, която през целия си живот е вървяла през свят, създаден специално, за да мине тя през него. Петнайсет минути по-рано Хорхе Келер и младата жена с плитката са се присъединили към групата на масата и сега крачат до нея, докато тя прекосява терасата, минава покрай Макс и изчезва от погледа му. Придружава ги дебел, плешив мъж с прошарена брада. Веднага щом четиримата го отминават, Макс става и тръгва след тях. Излиза от вратата и се спира за момент до креслата „Либърти“[7] и каишите с палми, които красят зимната градина. От това място той може да вижда стъклената врата, свързваща фоайето на хотела със стълбите, водещи към ресторанта. Четиримата продължават към фоайето. Когато Макс стига там, групичката е преминала по стъпалата на външната стълба и върви по оградената с дървета алея, водеща към площад „Тасо“. Макс се връща във фоайето и отива на рецепцията.

— Това не беше ли Келер, шахматният шампион?

Учудването му е прекрасно изиграно. Мъжът на рецепцията кимва предпазливо. Той е млад — високо и кокалесто момче, на реверите на черното му сако се мъдрят два малки, кръстосани златни ключа.

— Той е, господине.

Ако Макс Коста е успял да научи нещо през петдесетте години, в които се е подвизавал къде ли не, то е, че обикновените служители са по-полезни от началниците. Затова винаги се е опитвал да поддържа тесни връзки с хората, които наистина разрешават проблемите: рецепционисти, портиери, сервитьори, секретарки, таксиметрови шофьори, телефонистки. През техните ръце минава обслужването на едно добре устроено общество. Но тези толкова практични отношения не са плод на моментна импровизация. Те се установяват с течение на времето, благодарение на здравия разум и още нещо, което е невъзможно да постигнеш с пари — онази непринуденост в общуването, която говори: „Днес ти правиш услуга на мен, утре аз на теб, но при всички случаи ти оставам длъжник, скъпи приятелю“. Що се отнася до Макс, и щедрият бакшиш, и безочливият подкуп — добрите му маниери винаги размиваха мъглявата граница между едното и другото — неизменно ставаха повод за обезоръжаващата усмивка, която отправяше преди последния си ход както към жертви, така и към доброволни или неволни съучастници. С това старание, което е проявявал през целия си живот, шофьорът на доктор Хугентоблер е създал обширна колекция от лични контакти с хора, свързани с него с особена, тайна спойка. В това число влизат и някои личности със съмнителна репутация, представители на двата пола, все лица, общуването с които не е препоръчително, способни безскрупулно да му задигнат някой златен часовник, ала също така в състояние да заложат въпросния часовник, за да му услужат с пари в случай на нужда, или за да изплатят негов дълг.

— Гросмайсторът навярно отива да вечеря.

Служителят отново кимва, без да се впуска в обяснения, но с вежлива, механична усмивка: дава си сметка, че добре изглеждащият възрастен господин от другата страна на рецепцията, който в момента вади с небрежен жест от вътрешния джоб на сакото си хубав кожен портфейл, плаща за няколко нощи във „Витория“ сума, равна на месечната заплата на един рецепционист.

— Обожавам шаха… Бих искал да разбера къде вечеря господин Келер. Фетишизъм на запалянко, разбирате, нали?

Банкнотата от пет хиляди лири, сгъната дискретно на четири, сменя притежателя си и потъва в джоба на сакото с кръстосаните ключове на реверите. Усмивката на служителя вече е по-естествена, не толкова механична.

— Ресторант „О Парукиано“ на булевард „Италия“ — казва той, след като поглежда тетрадката с резервациите. — Добро място за любители на канелони и риба.

— Ще отида в някой от близките дни. Благодаря.

— И аз ви благодаря, господине.

Макс преценява, че разполага с предостатъчно време. Така че се качва по широкото стълбище, украсено с фрески, напомнящи смътно на онези в Помпей, и плъзгайки пръсти по парапета, стига до втория етаж. Преди края на смяната си Тициано Спадаро му е дал номерата на стаите, в които са се настанили Хорхе Келер и придружаващите го гости. Жената е в номер 429 и Макс се отправя към тази стая по коридора, покрит с дълъг килим, в който заглъхват стъпките му. Вратата е обичайна, безпроблемна, с класически ключ от тези, които позволяват да погледнеш през дупката на ключалката. Първо опитва със собствения си ключ, не би било за първи път случайността да му спести технически усложнения. После, след като хвърля предпазлив поглед на едната и на другата страна, вади от джоба си обикновен шперц, толкова съвършен в своята сфера на действие, колкото един „Страдивариус“ сред цигулките. Представлява стоманена пръчица, дълга половин педя, тънка, тясна и прегъната в единия край, който вече е изпробвал в ключалката на собствената си стая няколко часа по-рано. Не е минала и половин минута, когато три леки прещраквания показват, че достъпът е свободен. Тогава Макс завърта дръжката с форма на топка, и открехва вратата с професионалното хладнокръвие на човек, който през по-голямата част от живота си е отварял чужди врати с чиста съвест. За всеки случай поглежда за последен път към коридора, окача картончето с надпис „Не безпокойте“ и влиза, като си подсвирква тихо с уста „Мъжът, който разори банката в Монте Карло“.

[1] Брошка, произвеждана от венецианската фирма „Нарди“, която представлява глава на мавър, напомняне за Отело. — Б.р. ↑

[2] Дълго спортно сако с колан. — Б.р. ↑

[3] Дай ми тенекето. (исп.). — Б.пр. ↑

[4] скумрия (Фр.) букв., прен. — сутеньор, сводник. — Б.пр. ↑

[5] (англ.) — „Острието на бръснача“. — Б.пр. ↑

[6] (Фр.) — рицар, съпровождащ дамите, за да ги обслужва, в случая употребено с презрителна отсянка, в смисъл на жиголо. — Б.р. ↑

[7] Едно от наименованията на стила „модерн“, или „ар нуво“ от края на XIX началото на XX в. — Б.р. ↑

3.
Момчетата от едно време

Стаята има приятен балкон с таван във форма на арка, отворена към залива, откъдето влиза последната светлина на залязващия ден. Макс предвидливо спуска завесите, отива в банята и се връща с хавлиена кърпа, която поставя на пода, за да запуши пролуката под вратата. След това си слага тънки гумени ръкавици и запалва лампите. Стаята е обикновена, с кресла, тапицирани с дамаска, и гравюри с изгледи от Неапол по стените. В една ваза, поставена на скрина, има свежи цветя, всичко е подредено и чисто. В банята, в несесер от непромокаем плат с монограм има шишенце с парфюм „Шанел“ и хидратиращи и почистващи кремове на „Елизабет Арден“. Макс оглежда, без да пипа нищо, запомня местата на вещите, после претърсва стаята, като се опитва да остави всяко нещо на мястото му. В чекмеджетата, върху раклата и на нощната масичка има лични предмети, бележници и малка чанта с няколко хиляди лири в банкноти и монети. Макс си слага очилата и хвърля един поглед на книгите: два криминални романа на Ерик Амблър на английски — от онези, които се продават в будките по гарите — и още един, на италиански, от някой си Солдати: „Le lettere da Capri“[1].

Отдолу, с плик с инициалите на хотела, поставен като разделител, има биография на Хорхе Келер на английски с негова снимка на корицата, точно под заглавието „Един млад живот край шахматната дъска“. Няколко абзаца са подчертани с молив. Макс избира наслуки един от тях и чете:

„Спомня си, че се разстройвал много всеки път, когато губел партия, дотолкова, че плачел безутешно и отказвал да се храни по цели дни. Но майка му имала навика да му казва: «Без поражения няма победи».“

Макс оставя книгата на мястото й и отваря гардероба. В горната част се виждат два явно често използвани куфара „Вюитон“. Под тях има дрехи, висящи на закачалки, и други, подредени на рафтове и в чекмеджета: велурено яке, рокли и поли в тъмни цветове, копринени и памучни блузи, плетена жилетка, френски шалчета от фина коприна, английски и италиански обувки, хубави, удобни, с малък ток или равна подметка. Под сгънатите дрехи Макс открива голяма кутия от черна кожа с малка закопчалка. Тогава изръмжава доволно, като гладен котарак, озовал се пред сардини, усеща в пръстите си гъделичкане, сърцето му затуптява както едно време. Половин минута по-късно, с помощта на метален кламер, извит във формата на буквата „L“, кутията е отворена. Вътре има малка пачка швейцарски франкове и чилийски паспорт на името на Мерседес Инсунса Торене, родена в Гранада, Испания, на 7 юни 1905 година. Настоящето й местожителство е на Шмен дю Бо-Риваж, Лозана, Швейцария. Снимката е правена скоро и Макс я изучава с подробности. Разпознава прошарената коса, подстригана късо, почти по момчешки, погледа, втренчен в обектива на фотоапарата, бръчките около очите и устата — бе ги забелязал, когато тя премина покрай него на терасата на хотела, но на жестоката светлина на светкавицата на фотографа те се очертават по-безмилостно. Възрастна жена, казва си той. На шестдесет и една години. Три по-малко от неговите, с тази разлика, че времето е по-безжалостно към жените, отколкото към мъжете. Въпреки това красотата, която Макс оцени преди почти четири десетилетия на борда на „Кап Полонио“, все още си личи на снимката в паспорта: ведрото спокойствие на очите, които заради проблясването на светкавицата изглеждат по-светли, отколкото си ги спомня той, възхитителната линия на устата, деликатните черти на лицето, шията, все още дълга и елегантна, шия на расова жена. Някои красиви екземпляри, казва си Макс с меланхолия, се справят по-добре дори с остаряването.

Връща паспорта и парите на местата им и като се старае да не променя нищо, преглежда останалата част от съдържанието на кутията. Има малко бижута: семпли обици, тънка, гладка златна гривна, дамски часовник „Вашрон Константен“ с черна кожена каишка. Има и още една кутия, плоска, от кафява, много износена кожа. Когато я отваря, вижда вътре познатата перлена огърлица — двеста съвършени перли със златна закопчалка. Ръцете му неволно се разтреперват, устните му се извиват в доволна усмивка, тържествуващото изражение подмладява съсредоточеното му лице, белязано от вълнението на откритието.

С пръсти, защитени от гумените ръкавици, изважда огърлицата от кутията и я съзерцава в светлината на една лампа: безупречна е, съвършена, същата, каквато я бе видял преди години. Дори закопчалката си е същата. Красивите перли отразяват светлината с меко, почти матово сияние. Преди трийсет и осем години, когато същата огърлица в продължение на няколко часа беше в неговите ръце, един бижутер от Монтевидео, казваше се Троянеску, му плати за нея, при това оценявайки я под реалната й стойност, внушителната сума от три хиляди лири стерлинги.

Макс оглежда перлите и се опитва да пресметне колко струват сега. Винаги е имал добро око за бързи оценки от този вид — умение, усъвършенствано в процеса на времето, благодарение на практиката и различните случаи. Истинските, натурални перли загубиха много от престижа си поради свръхпродукцията на култивираните, но старинните перлени бижута, с добро качество, са все още ценни: тези биха стигнали пет хиляди долара. Ако ги даде на някой доверен италиански търговец на крадени стоки — на някой от едновремешните си познати, които продължават да работят — може да се договори за четири пети от тази сума: близо два милиона и половина лири, което почти се равнява на заплатата му за три години като шофьор във вила „Ориана“. Така оценява Макс колието на Меча Инсунса, жената, която познаваше, и другата, която вече не познава, тази от снимката в паспорта, чийто нов, непознат, а може би и забравен аромат долови при влизането си в стаята и докато претърсваше дрехите в гардероба, онази различна, но не докрай различна жена, която преди по-малко от час мина покрай него, без да го познае.

Спомените връхлитат Макс при хладния допир на перлите: музика и разговори, светлини от едно друго време, сякаш от друг век, бреговете на Буенос Айрес, трополенето на дъжда по прозореца, гледащ към Средиземно море, вкус на топло кафе по устните на жена, копринена и гладка кожа. Отдавна забравени физически усещания, които изведнъж нахлуват, като повей на есенен вятър, понесъл сухи листа. И му връщат стария трепет, който като че ли беше приспан завинаги.

Умислен, Макс сяда на леглото и остава така за малко, загледан в колието, прекарва перлите през пръстите си, сякаш са зърна на броеница. Накрая въздъхва, изправя се, изпъва покривката на леглото и поставя колието на мястото му. Прибира очилата си, оглежда се за последно наоколо, гаси светлината, маха хавлиената кърпа от вратата и я връща сгъната в банята. След това дърпа завесите към терасата. Вече е тъмно, светлините на Неапол се виждат в далечината. При излизането си маха картончето с надпис „Не безпокойте“ и затваря вратата. Накрая сваля гумените ръкавици и тръгва по килима с дълги, пъргави крачки, едната му ръка е в левия джоб, а с палеца и показалеца на другата оправя възела на вратовръзката си. На шестдесет и четири години е, но се чувства подмладен. Дори интересен. И най-вече дързък.

Пикола с телеграми и съобщения, добре облечени клиенти, момчета, бутащи колички с куфари, сновяха нагоре-надолу. Шумотевица, естествена за такова място, скъпо и космополитно. Върху дебелите килими на пода се открояваше емблемата на хотела. От един час и петнайсет минути Макс Коста чакаше в салона за пушене до фоайето с колоните на хотел „Палас“ в Буенос Айрес, в долната част на монументалното стълбище с парапет от желязо и бронз. Под високия таван с фрески и гипсови украси следобедното слънце огряваше големите витражи и те обгръщаха салонния танцьор в приятни многоцветни багри. Беше седнал в кожено кресло, от което можеше да вижда въртящата се врата към улицата, цялото пространство на голямото фоайе, един от двата асансьора и рецепцията. Беше пристигнал в „Палас“ пет минути преди три следобед, часът, в който имаше среща със съпрузите Де Троейе. А часовникът, сложен над камината в салона, вече показваше четири и десет. След като погледна още веднъж часа, промени положението на краката си, като подръпна при коленете панталона на сивия си костюм, който сам беше изгладил в стаята в пансиона си, и загаси цигарата в големия метален пепелник до него. Приемаше със спокойствие неточността на композитора и жена му. В края на краищата понякога — всъщност винаги — търпението е полезно качество. Дори безкрайно полезна добродетел. А той беше умел и търпелив ловец.

Беше на сушата от пет дни — толкова, колкото и съпрузите Де Троейе. След престой в Рио де Жанейро и в Монтевидео, „Кап Полонио“ преплава блатистите води на Рио де ла Плата и след дълги маневри за акостиране пусна котва до подемните кранове, навесите и големите складове от червени тухли, сред които се беше насъбрало голямо множество от посрещачи. В Европа беше есен, но в тази част на Америка започваше пролетта. Затова от високите палуби на лайнера можеше да се види, че хората на пристанището са леко облечени, в светли костюми и носят бели сламени шапки. Макс, който нямаше право да слезе преди гостите на кораба, видя от палубата на втора класа Меча Инсунса и съпруга й. Те тръгнаха към сушата по главните стълби, в края на които бяха посрещнати от половин дузина души и група журналисти. Всички ги придружиха, за да вземат багажа си: куп куфари и денкове, наглеждани от трима стюарди и един служител на параходната компания. Съпрузите Де Троейе се бяха сбогували с Макс два дни по-рано, на прощална вечеря, в края на която Меча Инсунса танцува три пъти със салонния танцьор, докато мъжът й пушеше на масата и ги наблюдаваше. После го поканиха да изпият по едно питие в бара на първа класа. И макар че това противоречеше на правилата за служителите на борда, Макс прие, защото беше последният му работен ден. Пиха коктейли с шампанско, продължиха да си говорят за аржентинска музика до късно вечерта и се разбраха да се срещнат на сушата, за да изпълни Макс обещанието си, като ги заведе на някое от местата, където свиреха и танцуваха танго по стария начин.

И ето го в Буенос Айрес, наблюдаващ фоайето на хотела със същото професионално спокойствие, с което, разчитащ на интуицията си, осъзнавайки търпението си като полезна добродетел, беше чакал обаждането на Де Троейе през последните пет дни, изтегнат на леглото в стаята под наем в един пансион на булевард „Адмирал Браун“, пушейки цигара след цигара, пресушавайки чаша след чаша абсент, от които после се събуждаше с главоболие. Точно когато щеше да изтече времето, което си беше дал като срок, преди да тръгне сам да търси семейството под някакъв претекст, собственицата на пансиона бе почукала на вратата. Някакъв господин го търсел по телефона. Армандо де Троейе имаше ангажимент по обяд, но следобедът и вечерта му бяха свободни. Можеха да се видят, да пият кафе и да се уговорят да се срещнат по-късно, за да предприемат обещания набег във вражеска територия. Де Троейе беше изрекъл фразата „вражеска територия“ шеговито, сякаш не приемаше сериозно предупрежденията за опасностите, които криеха свърталищата на Буенос Айрес. С нас, разбира се, ще дойде и Меча. Беше добавил тези думи след кратка пауза, отговаряйки на неизречения въпрос на Макс. По-любопитна е от мен, додаде композиторът, след като помълча малко, оставяйки впечатлението, че съпругата му се намира до него, когато говори — „Палас“ беше модерен хотел с телефон във всички стаи — и Макс си представи как разменят многозначителни погледи и тихи коментари, когато съпругът покрива с ръка слушалката. Последната нощ, когато обсъждаха посещението на борда на „Кап Полонио“, тя беше настояла да ги придружи.

— Нямам намерение да пропусна това — беше казала спокойно и твърдо — за нищо на света.

Тогава седеше на високо столче пред бара на първа класа, докато барманът приготвяше напитките. Перлената огърлица сияеше, увита три пъти около шията на Меча Инсунса, а бялата права рокля на „Вионе“ с голи рамене и гръб — етикетът на прощалната вечеря изискваше такъв тоалет — подчертаваше елегантността й по възхитителен начин.

Докато танцува три пъти танго с нея тази вечер — не я видя да танцува със съпруга си нито веднъж — Макс отново оцени с наслада допира на голата й кожа под атлаза на дългата рокля, стигаща до обувките с висок ток, която при движенията в такта на музиката моделираше линиите на тялото й така осезаемо в професионалната, но не напълно безразлична прегръдка на танцьора.

— Може да възникнат неприятни ситуации — настоя Макс.

— Разчитам на вас и на Армандо — отговори тя невъзмутимо — да ме пазите.

— Ще си взема „Астра“-та[2] — каза съпругът безгрижно, като потупа празния джоб на смокинга си.

И намигна на Макс, комуто не допаднаха нито фриволността на съпруга, нито увереността на съпругата. За момент се подвоуми дали цялото това начинание не е неуместно, но поредният поглед към огърлицата го убеди в противоположното. Възможни рискове и вероятни печалби, успокояваше се той. Обикновена житейска рутина.

— Не е подходящо да се носят оръжия — задоволи се да каже между две отливания от чашата. — Нито там, нито на което и да било друго място. Винаги съществува изкушението да бъдат използвани.

— Та те са за това, нали?

Армандо де Троейе се усмихваше самонадеяно. Като че ли му беше приятно да си придава агресивно-веселяшки вид, да се прави на остроумен авантюрист. Макс пак почувства познатото злобно бодване. Представи си как по-късно композиторът ще се перчи с авантюрата си в крайните квартали пред приятелите си милионери и сноби: пред този Дягилев с руския балет, например. И пред онзи Пикасо.

— Изваждането на оръжие е покана и другите да използват своето.

— Виж ти — отбеляза Де Троейе. — Като за танцьор разбирате доста от оръжие.

В коментара, направен привидно с добро чувство, се долавяше остра, подигравателна нотка. Това не се понрави на Макс. Може пък, каза си той, известният композитор невинаги да е така симпатичен, както изглежда. А може и това, че танцувах три пъти с жена му, да му е дошло много за една вечер.

— Все нещо разбира — каза тя.

Де Троейе се обърна, за да я погледне, леко изненадан. Сякаш се опитваше да прецени с какви неизвестни за него сведения за Макс би могла да разполага жена му.

— Естествено — и с тази неясна забележка Де Троейе приключи разговора.

После пак се усмихна, този път по-непринудено, и пъхна нос в чашата си, като че ли оставяше извън нея всичко важно на този свят.

Погледите на Макс и Меча Инсунса се срещнаха за миг. Бяха излезли на дансинга както друг път, нейните очи блуждаеха някъде зад дясното му рамо и двамата почти не се поглеждаха, или се опитваха да не го правят. След тангото без музика в градината с палмите между тях витаеше нещо, което бе променило усещането от докосванията им, когато изпълняваха фигурите на танца. Беше някакво безмълвно съучастничество, изградено от мълчания, в движения и поведение — предприемаха някои спирания и странични стъпки по взаимно съгласие, с игриво, почти престъпящо нормите докосване. Имаше и погледи, макар те да не казваха всичко докрай, както и особени ситуации, само привидно обичайни: когато той й поднасяше една от своите цигари „Абдул паша“ и бавно я палеше, когато накланяше глава, за да разговаря със съпруга, но всъщност се обръщаше към жената, или чакаше прав, неподвижен, с прибрани пети, изпънат почти по войнишки, Меча Инсунса да стане от стола, да протегне с небрежен жест едната си ръка към неговата, другата да сложи на гладкия ревер на черния фрак, а после двамата да започнат да се движат в съвършен синхрон, заобикаляйки ловко другите по-тромави и не толкова привлекателни двойки, танцуващи на дансинга.

— Ще бъде забавно — каза Армандо де Троейе, изпивайки докрай чашата си. Думите прозвучаха като заключение след дълъг размисъл.

— Да — съгласи се тя.

Смутен, Макс не разбираше какво имат предвид. Дори не беше сигурен, че двамата говореха за едно и също нещо.

Часовникът в салона за пушене на хотел „Палас“ в Буенос Айрес показваше четири и петнайсет, когато ги видя да прекосяват фоайето: той беше с канотие[3] и носеше бастун, а жена му беше облякла елегантна рокля от креп жоржет с кожен колан и шапка с голяма периферия. Макс взе своята шапка — мека „Кнап-Фелт“, много добра, макар и поизносена — и тръгна към тях. Композиторът се извини за закъснението: „Знаете как е, бяхме на посещение в «Жокей клуб», пък и това прекомерно аржентинско гостоприемство, и всички говорят само за замразено месо и английски коне“. И тъй като танцьорът ги бе чакал дълго време, Де Троейе предложи да се поразтъпчат и да пият кафе някъде навън. Меча Инсунса се извини, каза, че е изморена, затова се разбраха да я вземат по-късно, за вечеря. Жената тръгна към асансьора, сваляйки ръкавиците си. Съпругът и Макс излязоха на улицата и се заговориха, докато вървяха под арките на сградите по булевард „Леандро Алем“, след които по протежение на алеята край пристанището се редяха стари дървета, обсипани по това време на годината със златистожълти цветове.

— Баракас, казвате — отбеляза Де Троейе, след като изслуша Макс много внимателно. — Това улица ли е или квартал?

— Квартал. Смятам, че е най-подходящият… Друга възможност е Ла Бока. Бихме могли да опитаме и там.

— Вие какво бихте препоръчали?

Баракас беше по-добрият вариант според Макс. И на двете места имаше кафенета и публични домове, но Ла Бока се намираше твърде близо до пристанището, там бе пълно с моряци, докери и всякакви пътници. Там заведенията бяха истински бордеи с измет от всички краища на света. Танцуваше се френско танго в парижки стил, интересно, но не толкова автентично. Докато Баракас, населен с италиански, испански и полски емигранти, беше по-самобитно място. И музикантите му бяха такива. Или поне така изглеждаха.

— Разбирам — Де Троейе се усмихваше любезно. — Искате да кажете, че камата от крайния квартал е по-истинско танго от моряшкия нож.

Макс се разсмя.

— Нещо такова. Но не се заблуждавайте. Острието може да бъде еднакво опасно и на двете места… Освен това сега всички предпочитат да носят огнестрелно оръжие.

Завиха наляво на ъгъла с „Кориентес“, близо до борсата, и арките останаха зад тях. Нагоре по улицата, до сградата на старата поща, част от настилката от макадам и асфалт беше вдигната, защото се строеше новата подземна железница.

— Ще ви помоля обаче — додаде Макс — както вие, така и жена ви, да бъдете облечени дискретно, както казах и преди… Никакви бижута, никакви впечатляващи дрехи. И без издути портфейли.

— Не се безпокойте. Ще бъдем дискретни. Не искам да ви въвличаме в неприятности.

Макс спря, за да даде път на композитора да мине пред него, трябваше да избегнат един ров.

— Ако възникне някоя неприятност, не само аз, а тримата ще бъдем въвлечени в нея… Нужно ли е наистина да идва съпругата ви?

— Вие не познавате Меча. Никога няма да ми прости, ако я оставя в хотела. Това посещение в покрайнините я възбужда повече от всичко.

Салонният танцьор се замисли върху значенията на глагола „възбуждам“ и почувства парлив гняв. Не му допадаше небрежността, с която Де Троейе използваше някои думи. После си спомни очите на Меча Инсунса с цвят на мед: погледа й на „Кап Полонио“, когато заговориха за посещението в долнопробните квартали на Буенос Айрес. Може би, реши той накрая, някои думи не бяха толкова недопустими, колкото изглеждаха на пръв поглед.

— Защо ни придружавате, Макс? Защо правите това за нас?

Въпросът го свари неподготвен и той погледна Де Троейе. Думите бяха прозвучали искрено. Непринудено. Изражението на композитора обаче беше такова, сякаш той беше някъде другаде в мислите си. Сякаш задаваше формален, учтив въпрос, докато умът му бе зает с друго.

— Не знам какво да ви кажа.

Продължиха да вървят нагоре по улицата, след като подминаха „Реконкиста“ и „Сан Мартин“. Под трамвайните жици и електрическите улични лампи имаше работници и още изкопи, преминаваха безброй автомобили и наемни фиакри, теглени от коне, които спираха на всяко по-тясно място. По тротоарите се тълпяха хора: под навесите, хвърлящи сянка към витрините на магазините, кафенетата и сладкарниците, беше пълно със сламени шапки и тъмни полицейски униформи.

— Ще ви се отблагодаря подобаващо, разбира се.

Макс усети ново гневно жегване. По-остро този път.

— Не става дума за това.

Композиторът размахваше небрежно бастуна си. Сакото на кремавия му костюм беше разкопчано, единият му показалец беше пъхнат в джоба на жилетката, от който се подаваше златна верижка.

— Зная, че не става дума за това. По тази причина ви зададох въпроса.

— Вече ви казах, че не знам какво да отговоря — Макс, обзет от неудобство, попипа периферията на шапката си. — На кораба вие…

Замълча замислен, загледан в слънчевия правоъгълник, който покриваше като килим кръстовището на „Кориентес“ и „Флорида“. Всъщност думите му бяха най-общи, бяха опит да излезе от положението. Вървя известно време в мълчание, мислейки за жената: за голата кожа на гърба или за мекото докосване на роклята при ханша й. И за възхитителното деколте с огърлицата, проблясвала в електрическите светлини на салона за танци на кораба.

— Красива е, нали?

Без да се обръща, той разбра, че Армандо де Троейе го гледа. Предпочете да не отгатва как точно.

— Кой?

— Знаете кой. Жена ми.

Ново мълчание. Накрая Макс се извърна към събеседника си.

— А вие, господин Де Троейе?

Не ми допада усмивката му, реши той изведнъж. Вече не, със сигурност. Не ми харесва и начинът, по който е засукал мустаците си. Навярно и преди не ми е харесвал.

— Наричайте ме Армандо, моля — каза другият. — Вече ни свързва добро познанство.

— Добре, Армандо… Какво целите вие?

Бяха свили наляво и тръгнаха по „Флорида“: след три часа следобед тук имаше само пешеходци, паркирани автомобили и много витрини. Цялата улица приличаше на търговско изложение.

Де Троейе посочи натам, като че ли на това място чакаше очевидният отговор.

— Знаете какво. Да напиша незабравимо танго. Да си доставя това удоволствие и да задоволя този свой каприз.

Беше го изрекъл, загледан във витрината с мъжки ризи на „Гат и Чавес“. Вървяха сред множеството минувачи — най-вече добре облечени жени. На един павилион за вестници бе изложен последният брой на списанието „Карас и Каретас“ с широката усмивка на Гардел на първа страница.

— Всъщност всичко започна с един бас. Намирах се в Сан Хуан де Лус, в дома на Равел, и той ме накара да изслушам една глупост, която беше написал за балета на Ида Рубинщайн: напористо болеро, без развитие на темата, базирано само на различни градации на оркестъра… Ако ти можеш да създадеш болеро, казах му, то аз мога да напиша танго. Посмяхме се и решихме, че загубилият ще плати една вечеря… И ето ме сега тук.

— Нямах предвид тангото, когато ви попитах какво целите. Не само тангото.

— Тангото не се композира само с музика, приятелю. Човешкото поведение също е от значение. Подготвя пътя.

— И каква е моята роля в този път?

— Съществуват няколко причини да прибягваме до вас. На първо място, вие сте полезен ключ към социална среда, която ме интересува. От друга страна, сте превъзходен танцьор на танго. И на трето място, сте ми симпатичен… Не сте като повечето хора, които приемат факта, че са аржентинци, като своя лична заслуга.

Докато продължаваха да вървят, Макс мерна отражението си заедно с това на Де Троейе във витрината на един магазин за шевни машини „Сингер“. Видени там, един до друг, известният композитор не го превъзхождаше в нищо. Дори сравнението по външен вид бе в полза на Макс. Въпреки безупречната елегантност и маниерите на Армандо де Троейе, танцьорът беше по-строен и по-висок: почти една глава над другия. Обноските му не бяха по-лоши. И макар дрехите му да бяха по-скромни и не толкова нови, му стояха по-добре.

— А на съпругата ви?… Допадам ли й?

— Вие би трябвало да го знаете по-добре от мен.

— Грешите. Нямам никаква представи.

По инициатива на композитора бяха спрели пред сергиите на една от многото книжарници в тази част на улицата. Де Троейе окачи бастуна на ръката си и без да сваля ръкавиците си, започна да прехвърля без особен интерес изложените книги. После махна безразлично с ръка.

— Меча е специална жена — каза той. — Не е само красива и изискана, а нещо повече. Дори много повече… Аз съм човек на музиката, не забравяйте. Колкото и голям успех да имам, колкото и безгрижен да е животът, който водя, работата ми застава между мен и света. Често Меча е моите очи. Моите антени, така да се каже. Филтрира вселената за мен. Всъщност нямах сериозно разбиране за живота, нито за самия себе си, докато не срещнах нея… Тя е от онези жени, които ни помагат да проумеем времето, в което ни се е паднало да живеем.

— И какво общо има това с мен?

Де Троейе се обърна и го изгледа спокойно и малко лукаво.

— Опасявам се, че сега си придавате прекалено голямо значение, скъпи приятелю.

Беше спрял отново, подпрян на бастуна си и продължаваше да измерва с поглед Макс от горе до долу. Сякаш оценяваше обективно доброто телосложение на салонния танцьор.

— Или може би не, като се замисля по-добре — добави след миг. — Може би си придавате точно толкова значение, колкото имате.

Неочаквано тръгна пак, като нахлупи шапката над очите си. Макс побърза да го настигне.

— Знаете ли какво е катализатор? — попита Де Троейе, без да го поглежда. — Не?… Научно казано, това е нещо, което може да предизвиква химически реакции и промени, без да засегне субстанциите, които ги произвеждат… Казано по-просто, благоприятства или ускорява развитието на някои процеси.

Макс чу смеха му. Беше тих, някак през зъби. Като че ли се смееше на хубава шега, чийто смисъл беше схванал само той.

— Струва ми се, че сте интересен катализатор — додаде композиторът. — И нека ви кажа нещо, с което сигурно ще се съгласите… Нито една жена, дори и моята, не струва повече от банкнота от сто песо или една безсънна нощ, освен ако човек не е влюбен в нея.

Макс се дръпна, за да направи път на една госпожа, натоварена с покупки. Зад тях, на кръстовището, което току-що бяха прекосили, прозвуча клаксон.

— Намислили сте опасна игра — каза той.

Смехът на другия прозвуча по-неприязнено и затихна уморено. Той отново застана неподвижно и загледа Макс в очите, малко отдолу заради разликата в ръста.

— Вие не знаете каква игра съм намислил. Но съм готов да ви платя три хиляди песо, за да участвате в нея.

— Не е ли много за едно танго?

— Става дума за много повече от едно танго — той посочи с показалец към гърдите му. — Е, какво решавате?

Танцьорът сви рамене. Темата никога не бе подлежала на дискусия и двамата го знаеха. Не и докато в нея бе замесена Меча Инсунса.

— Тогава Баракас — каза той. — Тази вечер.

Армандо де Троейе кимна бавно. Сериозното изражение на лицето му контрастираше с доволния, почти весел тон на неговите думи.

— Прекрасно. Да. Баракас.

Хотел „Витория“, Соренто. Следобедното слънце обагря в златисто завесите на открехнатите прозорци на залата. В дъното, пред осем реда места, заети от публиката, приглушена и равномерна изкуствена светлина осветява масата за игра, разположена на подиум, и голямото дървено табло, окачено на стената, до масата на арбитъра, където негов помощник възпроизвежда развоя на партията. В просторната зала с рисуван таван и огледала цари тържествена тишина, нарушавана на големи интервали от придвижването на някоя фигура по шахматната дъска и от изщракването на двойния часовник — всеки от играчите натиска съответния бутон, преди да отбележи току–що извършения ход в регистрационния лист, който е пред него на масата.

Седнал на петия ред, Макс Коста наблюдава съперниците. Руснакът е облечен в кафяв костюм, с бяла риза и зелена вратовръзка. Играе отдръпнат назад, облегнат на стола, с наведена глава. Михаил Соколов е широколик, с дебел врат, като че ли прекалено силно пристегнат от вратовръзката. Намусеният му вид се смекчава от кротката печал във воднистосините му очи. Едрото тяло и късата руса коса, щръкнала като четина, му придават вид на добродушен мечок. Често, след като е направил ход — сега той играе с черните фигури — откъсва очи от дъската и дълго време наблюдава ръцете си, в които на всеки десет-петнайсет минути задимява нова цигара. В интервалите световният шампион си бърка в носа или гризе кожичките на ноктите си, а после отново потъва в размисъл или посяга към нова цигара от пакета, който държи близо до себе си, заедно с пепелник и запалка. Макс забелязва, че всъщност руснакът гледа по-често ръцете си, като обсебен от тях, отколкото шахматните фигури. Ново изщракване на часовника. От другата страна на дъската Хорхе Келер току-що е преместил единия от белите коне. Сваля капачката на писалката си и отбелязва движението, което помощникът на арбитъра веднага отразява на таблото на стената. Както всеки път, когато се извърши ход, сред зрителите преминава нещо подобно на физическа тръпка, придружена от въздишка на заинтригувано очакване и съвсем тих шепот. Партията отива към средата си.

Когато играе, Хорхе Келер изглежда още по-млад. Черната коса, разчорлена над челото, спортното сако над омачкания панталон в цвят каки, тънката вратовръзка с хлабав възел и необичайните кецове придават на чилиеца приятно небрежен вид. Симпатичен е, това е точната дума. Видът и маниерите му напомнят повече на ексцентричен студент, отколкото на страховит шахматист, който след пет месеца ще се бори със Соколов за титлата световен шампион. В началото на партията Макс го бе видял да пристига с бутилка портокалов сок, когато руснакът вече беше седнал. Стисна ръката на противника си, без да го поглежда, остави бутилката на масата, зае мястото си, а после направи бързо първото движение, почти без да гледа дъската, сякаш беше намислил началния си ход предварително, часове или дни по-рано. За разлика от Соколов младежът не пуши и почти не помръдва, докато размишлява или чака, освен за да протегне ръка към бутилката с портокаловия сок и да отпие направо от нея. Понякога, докато изчаква руснака да направи хода си — и двамата не бързат да правят ходовете си, но на Соколов обикновено му трябва повече време, за да вземе решение — Келер кръстосва ръце на ръба на масата и отпуска глава върху тях, като че ли с въображението си може да вижда по-добре, отколкото с очите си. Вдига глава чак след като съперникът му е играл, сякаш лекото чукване на фигурата по дъската е нарушило покоя му.

Всичко става прекалено бавно за Макс. Една партия шах, още повече на такова ниво и при спазването на такъв стриктен протокол, му се струва ужасно скучна. Съмнява се, че интересът му към играта ще нарасне, дори ако Ламбертучи и капитан Тедеско му обяснят скрития замисъл на всеки ход. Но пък обстоятелствата му позволяват да шпионира на воля от изгодния си наблюдателен пост. При това не само играчите. В инвалидна количка на първия ред, придружен от асистент и секретар, се намира меценатът на двубоя, индустриалецът милионер Кампанела, останал парализиран, след като преди десет години катастрофира с една „Аурелия Спидер“ на един завой по пътя между Рапало и Портофино.

Там е и Меча Инсунса, седнала на същия ред вляво, между младата Ирина Ясенович и дебелия плешив мъж с прошарената брада. От мястото си, само като се наведе леко встрани, за да избегне главата на един зрител пред него, Макс успява да я види: раменете, покрити с обичайната лека вълнена жилетка, посивялата къса коса, оставяща открит стройния врат, все още добре очертаната линия на профила, видима в случаите, когато жената се обърне да прошепне нещо на дебелия мъж, седнал до нея. Както и онзи спокоен и уверен начин да накланя глава, следейки внимателно партията шах, точно както в миналото следеше други неща и други ходове, чиято сложност, размишлява меланхолично Макс, припомнящ си миналото, бе не по-малка от тази на партията шах, разиграваща се пред очите му на двете дъски, на масата и на стената, където помощникът на арбитъра регистрира всяко движение на фигурите.

— Тук е — каза Макс Коста.

Автомобилът — лимузина „Пиърс-Ароу“ в тъмнолилав цвят с емблемата на Автомобилния клуб на радиатора — спря до ъгъла на голям тухлен зид, на около трийсет крачки от железопътната гара „Баракас“. Луната още не се беше показала и когато шофьорът изгаси фаровете, остана само самотната светлина на една близка улична лампа и на четирите жълтеникави крушки на високия навес над входа на сградата. На изток, по улиците с ниски къщи, водещи към левия бряг и доковете на „Риачуело“, нощта поглъщаше последния проблясък червеникава светлина в черното небе на Буенос Айрес.

— Мизерно място — вметна Армандо де Троейе.

— Вие искахте танго — отвърна Макс.

Излезе от автомобила, сложи шапката си и задържа вратата отворена, за да слязат композиторът и съпругата му. В светлината на близката лампа видя, че Меча Инсунса придърпва копринения шал върху раменете си и се оглежда невъзмутимо наоколо. Не носеше нито шапка, нито бижута, носеше светла следобедна рокля, обувки със средно висок ток и бели ръкавици до лактите. Въпреки всичко беше твърде елегантна, за да броди из този квартал. Като че ли не я притесняваха нито потъналият в сенки ъгъл, нито тъмната, покрита с тухли пътека, чийто край се губеше в мрака между зида и високата сграда на гарата от желязо и бетон. Затова пък съпругът — в двуредно сако от син серж, с шапка и бастун — се озърташе неспокойно. Беше очевидно, че картината, откриваща се пред очите му, надминава онова, което си е представял.

— Наистина ли познаваш добре това място, Макс?

— Разбира се. Роден съм на три пресечки оттук. На улица „Виейтес“.

— На три пресечки?… По дяволите.

Танцьорът се наведе към отворения прозорец, за да даде указания на шофьора. Той беше едър, мълчалив италианец, с гладко избръснато лице и много черна коса под униформената фуражка. В „Палас“ го бяха препоръчали като добър шофьор и човек, на когото може да се има доверие, когато Де Троейе поиска да наеме лимузина. Макс не искаше автомобилът да паркира пред заведението, в което отиваха, за да не предизвикат прекалено голямо внимание. Той и съпрузите щяха да извървят пеша последната част от пътя, затова каза на шофьора къде да ги чака: да вижда заведението, но все пак да не е прекалено близо до него. После, като снижи леко глас, го попита дали е въоръжен. Мъжът кимна леко и посочи жабката на колата.

— Пистолет или револвер?

— Пистолет — отвърна онзи сухо.

Макс се усмихна.

— Как се казвате?

— Петроси.

— Съжалявам, че ви карам да чакате, Петроси. Няма да е повече от два часа.

Не му струваше нищо да бъде любезен: инвестираше в бъдещето. Вечер, на място като това, един снажен и въоръжен италианец не беше за пренебрегване. Беше още една гаранция. Макс видя как шофьорът кимна пак, с професионално безразличие, но забеляза на светлината на уличната лампа и бързия му, признателен поглед. Положи длан на рамото му и го потупа приятелски, след което се присъедини към двамата Де Троейе.

— Не знаехме, че сте тукашен — отбеляза композиторът. — Не ни го казахте.

— Нямаше причини да го правя.

— Все тук ли сте живели до заминаването ви за Испания?

Де Троейе се опитваше да прикрие с приказки безпокойството си, но то прозираше зад бъбривостта му. Меча Инсунса вървеше до него, между съпруга си и Макс, хванала под ръка мъжа си. Мълчеше, наблюдаваше всичко, от нея се чуваше само потракването на токчетата по настилката.

Тримата вървяха по пътеката покрай зида, потъвайки в безмълвния мрак на квартала, който Макс разпознаваше на всяка крачка — топлия и влажен въздух, мириса на зеленината, избила в пролуките на калдъръма, тежкото зловоние на калта около близката Риачуело[4] — между железопътната гара и ниските къщи на крайния квартал, същите, каквито ги помнеше.

— Да. Първите четиринайсет години от живота си живях в Баракас.

— О, вие сте пълен с изненади.

Преведе ги през тунела, в който ехото от стъпките им отекваше тройно по-силно, търсейки светлината на уличната лампа зад гарата. Макс се обърна към Де Троейе.

— Взехте ли „Астра“-та с вас, както възнамерявахте?

Композиторът се разсмя високо.

— Разбира се, че не, човече… Шегувах се. Никога не нося оръжия.

Танцьорът кимна с облекчение. Безпокоеше го представата, че Армандо де Троейе може да влезе във вертепа от предградието с пистолет в джоба, въпреки съветите му.

— Така е по-добре.

Кварталът като че ли не се беше променил много през последните дванайсет години, в които Макс не го беше посещавал, въпреки че бе идвал няколко пъти в Буенос Айрес. Всяка крачка беше връщане в миналото, към детството и първите години на юношеството, прекарани в пренаселения дом, намиращ се съвсем близо: сграда с жилища, давани под наем, същата като много други на улица „Виейтес“, в квартала и в града. Беше шумна, претъпкана с хора, без помен от каквото и да било лично пространство. Между стените на тази порутена двуетажна сграда бяха натъпкани сто и петдесет души на всякаква възраст. Говореше се на испански, италиански, турски, немски и полски. Вратите на стаите никога не бяха виждали ключове. Сред наемателите имаше многолюдни семейства и хора без роднини, емигранти от двата пола, които — щастливците сред тях — бяха намерили работа във „Ферокарил Суд“, на кейовете на Риачуело или в близките фабрики, чиито сирени, свирещи четири пъти на ден, регулираха ритъма на живот в домовете, където нямаше часовници. Жени биеха с бухалки прането в коритата, рояци деца играеха на двора, където постоянно висяха прострени дрехи, поемащи мириса на пържено или готвено, смесено с този на общите клозети с намазани с катран стени. Домашните животни в тези квартири бяха плъховете. Тук само децата и някои по-големи момчета и момичета се усмихваха открито, с невинността на малкото си години, без да подозират все още неизбежното поражение, което животът готвеше за почти всеки от тях. — Ето го… „Ла Феровиария“.

Бяха спрели недалеч от уличната лампа. Оттатък гарата, от другата страна на тунела, по правата и тъмна улица имаше почти само схлупени къщи. Изключение правеха няколко двуетажни сгради, на една от които светеше надпис „Хотел“, чиято последна буква липсваше, защото крушката беше изгоряла. Заведението, което търсеха, се очертаваше в полумрака накрая на улицата: ниска постройка с вид на склад, с покрив и стени от поцинкована ламарина, на входа висеше жълтеникав фенер. Макс изчака, докато отдясно не се появиха светлините от фаровете на приближаващия бавно „Пиърс-Ароу“, който спря на уговореното място, на петдесет метра от ъгъла на съседната пряка. Когато фаровете на автомобила изгаснаха, танцьорът погледна към двамата Де Троейе и забеляза, че композиторът отваряше уста като риба на сухо, едва поемащ си въздух от напрежение, а Меча Инсунса се усмихваше със странен блясък в очите. Тогава нахлупи леко шапката си над очите, каза „Да вървим“ и тримата пресякоха улицата.

В „Ла Феровиария“ миришеше на цигарен дим, джин, помада за коса и човешка плът. Както и други заведения за танци край Риачуело, помещението функционираше като магазин за храни и напитки през деня и място за слушане на музика и танци вечер. Подът беше дървен и скърцаше под стъпките, имаше железни колони, маси и столове, заети от мъже и жени. На покрития с ламарина барплот, осветен от голи електрически крушки, се бяха облакътили или облегнали удобно разни типове с отблъскващ вид. Един галисиец обслужваше клиентите на бара, а една слаба, недодялана сервитьорка му помагаше, движейки се лениво между масите. Зад мъжа на бара бяха окачени прашно огледало с реклама на кафе „Торадос Агила“ и плакат на застрахователната компания „Франкоархентина де Сегурос“, на който се виждаше гаучо, пиещ мате. Отдясно на бара, до вратата, край която се виждаха бурета с осолени сардини и кутии със стъклени похлупаци, пълни с фиде, между керосинена печка, която не гореше, и стара, раздрънкана пианола „Олимпо“, имаше малък дървен подиум за оркестъра. На него трима музиканти — бандонеон, цигулка и пиано с клавиши, обгорени в лявата си част от цигари — свиреха местна мелодия, която звучеше като меланхоличен стон, но на Макс Коста му се стори, че различава в нотите тангото „Гайо виехо“[5].

— Прекрасно — прошепна Армандо де Троейе възхитен. — Така неочаквано, така съвършено… Това е друг свят.

Достатъчно е да му хвърлиш само един поглед, за да проумееш, че този човек не е от тук, каза си Макс примирено. Композиторът беше оставил шапката и бастуна си на един стол, жълти ръкавици се подаваха от левия джоб на сакото му, беше преметнал крак връз крак, откривайки края на гети, закопчани под панталоните с изряден ръб. Несъмнено мястото, на което се намираше, беше антипод на всички видове дансинги, които той и жена му, облечени по етикета, бяха видели в живота си. „Ла Феровиария“ беше друг свят, населен от други същества. Нежният пол бе представен от около дузина жени, почти всички млади, седнали в компанията на някои от мъжете или танцуващи с други между масите. Не са точно проститутки, поясни Макс тихо, ролята им е да подканят клиентите да танцуват с тях — за всеки танц получаваха по един жетон, който съдържателят прибира, като им изплаща няколко сентаво — и да поръчват колкото е възможно повече алкохол. Едни имаха годеници или приятели, други — не. Някои от присъстващите мъже бяха замесени в този вид бизнес.

— „Кафиолос“, нали? — каза Де Троейе, използвайки термина, който Макс беше употребил на борда на „Кап Полонио“.

— Горе-долу — потвърди танцьорът. — Но не всички жени тук имат сутеньор… Някои работят само като танцьорки. Изкарват прехраната си, без да отиват по-далеч в услугите, както други го правят във фабриките и цеховете, намиращи се наоколо… Почтени танцьорки на танго, доколкото това е възможно.

— Е, нямат вид на почтени, когато танцуват — рече Де Троейе, докато се озърташе. — Нито дори, когато седят.

Макс посочи прегърнатите двойки, които танцуваха в свободното пространство. Мъжете бяха сериозни, вглъбени, преувеличено мъжествени, спираха движенията си по средата на музиката, по-бърза от обичайното модерно танго, за да принудят жената да се завърти около тях, без да я пускат, докосвайки се или прилепвайки силно един към друг. Когато това се случваше, жените поклащаха бедра в насечени движения, и плъзваха крак от едната и другата страна на този на мъжа. Беше много чувствено.

— Както виждате, това е друг вид танго. Друга е атмосферата.

Дойде сервитьорката с гарафа, пълна с джин, и три чаши, сложи ги на масата, измери с поглед Меча Инсунса от горе до долу, хвърли равнодушен поглед към двамата мъже и си отиде, като бършеше ръце в престилката си. След неловкото мълчание, възцарило се внезапно при влизането им — двайсетина любопитни погледи се бяха втренчили в тях от вратата и ги бяха проследили — разговорите по масите се възобновиха, но посетителите не престанаха да им хвърлят по някой и друг поглед, едни нахални, други бегли. Макс приемаше това поведение като нещо естествено, не беше очаквал друго. Не беше рядкост хора от висшето общество на Буенос Айрес да бъдат срещнати нощем из живописни и недотам изискани кътчета на столицата, да обикалят долнопробни кабарета и кръчми из предградията. Но Баракас и „Ла Феровиария“ не фигурираха в маршрути от този вид. Почти цялата клиентела на заведението се състоеше от местни хора от квартала, тук-там се виждаше и по някой моряк от корабчетата и шлеповете, пристанали край кейовете на Риачуело.

— А какво ще ми кажеш за мъжете? — заинтересува се Де Троейе.

Макс отпи от чашата с джина, без да поглежда към никого.

— Класически бандити от квартала, или типове, които искат да минат за такива. Влече ги, така да се каже.

— Звучи почти мило.

— Не влагам нищо мило. Вече ви казах, че това е измет от предградията, всички се перчат и се преструват на големи кавгаджии… Малка част от тях действително са такива, останалите искат да бъдат като тях или поне да създават такова впечатление.

Де Троейе обхвана с жест всичко наоколо.

— Тези от кои са? От тези, които са, или които само се правят?

— Има всякакви.

— Колко интересно. Не мислиш ли, Меча?

Композиторът жадно изучаваше посетителите в заведението, всички изглеждаха готови да извършат каквото и да е, стига да е незаконно: шапки, нахлупени до очите, мазни коси, стигащи до обточените яки на късите сака без шлицове, предпочитани от местните бандити, островърхи ботуши. Пред всеки има чаша с ракия, коняк или гарафа с джин, в устата му дими цигара „Аванти“, очертанието на нож личи при колана на панталона или под жилетката.

— Всички изглеждат опасни — заключи Де Троейе.

— Някои може наистина да са опасни. Затова ви съветвам да не ги заглеждате продължително, нито пък жените, които танцуват с тях.

— Е, те не се притесняват да зяпат мен — каза весело Меча Инсунса.

Макс се обърна към нея. Очите с цвят на мед изучаваха помещението, любопитни и предизвикателни.

— Не можете да очаквате, че няма да ви гледат на такова място. И дано се задоволят само с гледането.

Тихият смях на жената прозвуча почти неприятно. След няколко мига тя се обърна към него и каза студено:

— Не ме плашете, Макс.

— Не мисля, че ви плаша — той издържа напълно спокойно погледа й. — Вече казах, че се съмнявам да се стряскате от подобни неща.

Извади табакерата си и я поднесе към двамата. Де Троейе завъртя отрицателно глава и запали една от своите цигари. Меча Инсунса прие една „Абдул паша“ и я постави в цигарето си, като се приведе, за да може салонният танцьор да запали цигарата й. После Макс се облегна на стола, кръстоса крака и изпусна дима от първото дръпване, загледан в танцуващите двойки.

— По какво се разбира коя е проститутка и коя — не? — поиска да узнае Меча Инсунса.

С пълно безразличие тя оставяше пепелта от цигарата да пада на дървения под и наблюдаваше една жена, която танцуваше с дебел, но изненадващо подвижен мъж. Беше още млада и имаше славянски черти. Косата й беше руса, с цвят на старо злато, прибрана на кок, очите й бяха светли, гримирани в тъмни краски. Носеше блуза на червени и бели цветя и оскъдно бельо под нея. Доста късата й пола се разперваше при фигурите на милонгата и откриваше от време на време педя от плътта, напъхана в черни чорапи.

— Понякога е трудно — отговори Макс, без да откъсва очи от танцьорката. — Предполагам, че за това е необходим опит.

— Имате ли голям опит в преценяване на жените?

— Приличен.

Музиката секна, дебеланкото и жената бяха спрели да танцуват. Мъжът бършеше потта си с кърпа, блондинката, без да размени нито дума с него, седна на маса, където имаше още една жена и един мъж.

— Тази например — посочи Меча Инсунса. — Проститутка ли е или само танцьорка, като вас на „Кап Полонио“?

— Не зная — Макс усети убождането на гнева. — Ще трябва да отида малко по-близо до нея.

— Отидете тогава.

Той погледна пламъчето на цигарата си, сякаш да провери дали гори добре. После си дръпна, пое точната порция дим и бавно го издиша.

— Може би по-късно.

Оркестърът беше подхванал ново парче и други двойки ставаха да танцуват. Някои мъже държаха лявата си ръка, с която пушеха, зад гърба си, за да не пречат с дима на партньорката си. Усмихнат, доволен, Армандо де Троейе не пропускаше нито една подробност. На два пъти Макс го видя да вади малък молив и да записва нещо с дребни, сбити букви на колосания маншет на ризата си.

— Имахте право — каза композиторът. — Танцуват бързо. С по-отпусната стойка. Музиката също е различна.

— Това е Старата гвардия — Макс посрещна с облекчение смяната на темата. — Танцуват така, както се свири: по-бързо и насечено. И забележете маниера им.

— Вече забелязах. Очарователно похотлив.

Меча Инсунса загаси поривисто цигарата в пепелника и каза с внезапно раздразнение:

— Не ставай елементарен.

— Опасявам се, че това е точната дума, скъпа. Вгледай се… Човек почти се възбужда, като ги гледа.

Усмивката на композитора стана по-широка, насмешлива и цинична. Макс долови някакво напрежение в атмосферата. Съпрузите Де Троейе заговориха на някакъв свой таен език, който той не успяваше да разгадае, с подразбирания и намеци, които му убягваха. Обезпокоителното в случая бе, че изглежда той самият беше включен в тази игра. Леко раздразнен, но и любопитен, той се запита каква ли е неговата роля. Докъде стигаше тя?

— Както ви разказах на кораба — обясни Макс, — в началото е бил негърски танц. Партньорите почти не са се докосвали, разбирате ли?… Но да правиш това, което са правили те, в прегръдка с партньора или партньорката, дори в най-благопристойния вариант, променя много нещата… Салонното танго е изгладило всички тези пози, направило ги приемливо благоприлични. Но тук, както виждате, не се държи особено на приличието.

— Любопитно — отбеляза Де Троейе, който поглъщаше жадно думите му. — Това ли е музиката на истинското танго?… На изначалното танго?

В тази музика изначалността присъства, отвърна му Макс, единствено в начина на изпълнение. Местните изпълнители дори не ползват партитури. Свирят по свой маниер, по стария, бърз начин. Докато казваше това, той посочи малкия оркестър: трима мъже, повехнали, слаби, силно прошарени и с мустаци, оцветени от никотина. Най-младият, този на бандонеона, навярно бе прехвърлил петдесетте. Зъбите му бяха развалени и жълти като клавишите на инструмента му. В момента той се споглеждаше с колегите си, за да се разберат какво ще свирят сега. Цигуларят кимна, тропна няколко пъти в крак по пода, задавайки ритъма, пианистът удари по клавишите, бандонеонът изстена пресекливо и засвириха „Серенада“. Пространството веднага се изпълни с танцуващи двойки.

— Ето ги — усмихна се Макс. — Момчетата от едно време.

В действителност се усмихваше на себе си: на момчешките си спомени от бедното предградие. Усмихваше се на онова далечно време, когато чуваше тази музика на кварталните празненства, на танцовите забави в неделя сутрин или в летните вечери, докато играеше с другите деца по улиците на квартала, под светлината на лампите, които още бяха на газ. Гледаха отдалеч как двойките танцуват, дебнеха онези, които се прегръщаха в тъмните входове и им се подиграваха — викаха „Пусни парчето, куче“, после бягаха и се смееха, — всеки ден слушаха тези толкова познати и популярни мелодии от устата на мъжете, които се връщаха от фабриката, и на жените, събрани около купчините дрехи за пране, опръскани със сапунена вода в пренаселените домове. Същите мелодии подсвиркваха тихичко и злосторниците с широкополи шапки, нахлупени ниско над очите, за да прикриват лицата им, когато се приближаваха по двама до някой непредпазлив минувач нощем, и ножовете им проблясваха в мрака.

— Бих искал да поговоря с музикантите — каза Де Троейе. — Мислите ли, че това е възможно?

— Не виждам защо не. Когато свършат, поканете ги да изпиете заедно някоя и друга бутилка. Или по-добре им поръчайте нещо… Но все пак ви съветвам да не вадите много пари. Достатъчно внимание привлякохме вече към себе си.

На дансинга хората се движеха в ритъма на милонгата. Русата жена с вид на славянка беше излязла отново на дансинга, сега с мъжа, на чиято маса беше седяла. Предизвикателен, смълчан, вперил поглед в замъглената от цигарен дим далечина, той я въртеше в такта на музиката, водейки я с едва доловими жестове, с леки притискания с ръката, която държеше на гърба й, а понякога просто с поглед. Спираха привидно неочаквано така, че тя, втренчила безизразен поглед в него, да се завърти от едната и другата му страна, едновременно надменна и съблазнителна, притискайки се изведнъж към мъжкото тяло, сякаш искаше да възбуди желанието му, извиваше тяло, полюшвайки покорно ханша и бедрата си, приемайки напълно непринудено интимния ритуал на тангото.

— Ако го нямаше бандонеона като спирачка — обясни Макс, — ритъмът би бил още по-бърз. По-насечен. Имайте предвид, че истинската „Стара гвардия“ първоначално не е използвала акордеон и пиано, а само флейта и китара.

Силно заинтригуван, Армандо де Троейе си отбеляза и това. Меча Инсунса мълчеше, без да отделя очи от русата жена и партньора й. На няколко пъти, когато минаваха покрай тях, танцувайки, мъжът кръстоса погледа си с нейния. Макс отбеляза, че беше някакъв мургав тип над четиридесетте: шапка, кипната на една страна, опасен на вид, испанец или италианец. Де Троейе, замислен и щастлив, се вслушваше в думите на танцьора. Изглеждаше възбуден. Сега следеше музиката, потрепвайки с пръсти по масата, сякаш по невидими клавиши.

— Вече разбирам — каза доволно композиторът. — Сега вече схващам какво искахте да кажете, Макс. Чисто танго.

Онзи тип, без да спира да танцува с русокосата, продължаваше да поглежда Меча Инсунса, всеки път, когато минаваше близо до нея, при това все по-настоятелно. Беше типичен местен бандит или поне се правеше на такъв: гъсти мустаци, пристегнато сако, ботушите му се движеха пъргаво по дървения под и очертаваха сложни фигури под съпровода на потрепващите токчета на партньорката му в танца.

Във всичко у него, дори в маниерите, прозираше нещо изкуствено, приличаше на някой от „братлетата“, чието време е преминало, но се опитва да си придава важност като истински „побратим“. Опитното око на Макс откри неизменната издутина на ножа отляво, между сакото и жилетката, върху която висяха дългите краища на бял копринен шал, завързан на врата с небрежно кокетство. Танцьорът хвърли крадешком поглед към Меча Инсунса и забеляза, че тя се държи предизвикателно, като че ли влиза в играта на онзи тип, и не избягва погледа му. Старият му инстинкт на момче от краен квартал предусети неприятности. Госпожа Де Троейе правеше грешка, ако мислеше, че „Ла Феровиария“ не се различава от салона в първа класа на „Кал Полонио“.

— Пресилено е да се каже, че е чисто танго — отговори той на съпруга, полагайки усилие да се съсредоточи в разговора. — Да кажем, че го изпълняват по стария начин. Като едно време… Долавяте ли разликата в ритъма, в стила?

Съпругът пак кимна доволно.

— Разбира се. Този прекрасен две четвърти такт, клавишните сола на слаби времена, струнните контрапункти… Тези удари по пианото, като с чук, и началните баси на бандонеона.

Свиреха така, защото бяха възрастни хора, уточни танцьорът. И защото в „Ла Феровиария“ държат на традицията. В нощния Баракас хората са груби, присмехулни, обичат резките движения, така наречените „корте“ и „кебрада“. Жената да се притиска плътно към мъжа, да му пусне крак и да е безочлива, като тази руса танцьорка с нейния партньор. Ако се свири така на обикновено събиране с танци, на роднинско или неделно празненство, или пък на парти на млади хора, почти никой не би станал да танцува. Защото ще изглежда неприлично, а и защото не се нрави на хората.

— Модата — завърши той — се отдалечава все повече от този стил на танцуване. Много скоро ще се танцува само онова, другото, опитомено, безизразно и сънливо танго: тангото от салоните и киното.

Де Троейе се смееше саркастично. Мелодията беше свършила и оркестърът се канеше да засвири отново.

— Маниерно танго, да кажем — рече той.

— Може би — Макс отпи нова глътка от джина. — Това вероятно е един от начините да бъде описано.

— Разбира се, това парче, което започва, не изглежда никак маниерно.

Макс проследи погледа на Де Троейе. Онзи тип беше върнал русокосата си дама на масата, при другата жена, и идваше към тях, пристъпвайки с едновремешната напереност на местните хубавци от предградията: бавно, самоуверено, много съсредоточен във всяка стъпка. Движеше се със заучено изящество. За да бъде завършена картината, каза си Макс, липсва само потропването на щеки и билярдни топки за фон.

— Ако възникнат проблеми — прошепна той бързо на двамата Де Троейе — не се помайвайте… Хуквайте бързо навън и се мятайте в колата.

— Какви проблеми? — поиска да узнае съпругът.

Не остана време за отговор. „Побратимът“ се намираше пред тях, неподвижен и много сериозен, пъхнал с нагла елегантност лявата си ръка в джоба на сакото. Гледаше Меча Инсунса така, сякаш тя бе сама.

— Би ли искала госпожата да потанцува?

Макс хвърли бърз поглед към гарафата с джин. Ако се наложеше, можеше да удари горния й край в ръба на масата и да превърне счупеното стъкло в прилично оръжие. Колкото да спечели време или по-скоро да се опита да спечели времето, необходимо им да се измъкнат от тук.

— Не вярвам да… — поде той тихо.

Обръщаше се към жената, не към мъжа, който стоеше прав. Но тя се изправи, абсолютно спокойна, и отвърна:

— Да.

Свали ръкавиците си, без да бърза, и ги остави на масата. Цялото заведение следеше със затаен дъх нея и мъжа, който я чакаше, без да показва признаци на нетърпение. Когато беше готова, той я хвана през кръста и дясната му длан легна на леката извивка над ханша. Тя вдигна лявата си ръка към раменете му и без да се поглеждат един друг, те започнаха да се движат сред останалите двойки, приближили глави повече, отколкото при конвенционалното танго, но съхраняващи разумно разстояние между телата си. Всеки би казал, реши Макс, че са танцували заедно и преди. Макар че, когато си спомни лекотата, с която Меча Инсунса и той бяха синхронизирали движенията си на борда на „Кап Полонио“, учудването му значително намаля. Нямаше съмнение, че е много интуитивна и съобразителна танцьорка, която умее да се приспособи към всеки добре танцуващ партньор. Сегашният й кавалер се движеше мъжествено и уверено — играеше на свой терен, както казват в Буенос Айрес — и междувременно водеше така умело жената, сякаш изписваха извити драскулки върху невидимо петолиние. Двойката се навеждаше леко ту на една, ту на друга страна, Меча следваше ритъма на музиката и мълчаливите знаци, подавани от ръцете и мимиката на партньора. Внезапно той спря, отдели небрежно петата на десния си крак от пода и описа полукръг с върха на пръстите. И за изненада на Макс жената довърши завъртането най-естествено, отпускайки се на едната и на другата страна, прилепнала за мъжа, за да се отдръпне накрая и да се вплете в него, преплитайки крака с неговите с неподражаемата увереност на танцьорка от краен квартал. Направи го с такава типична за предградията елегантност, така съвършено, че предизвика одобрителната реакция на публиката по масите.

— Да му се не види! — възкликна шеговито Армандо де Троейе. — Надявам се да не си легнат тук, пред очите на всички.

Коментарът подразни Макс и развали настроението му след възхищението, което бе изпитал от умението, показано от Меча Инсунса на дансинга. „Побратимът“ я водеше в милонгата с наслада, тъмните му очи бяха вперени в празното пространство, застиналата линия на устата му под мустаците изразяваше притворно равнодушие, като че ли всеки ден срещаше жени от тази класа. Неочаквано, в такта на музиката, мъжът направи излизане настрани и спря изведнъж, внушителен, потраквайки много силно с токове, както правеха тук, в покрайнините. Без ни най-малко да се смути, като че ли предвидила движението му, партньорката му се плъзна плътно покрай него, изпълнявайки движението с покорството на послушна самка, което се стори на Макс почти порнографско.

— Боже мой — чу той шепота на Армандо де Троейе.

Поразен, Макс се извърна леко и установи, че композиторът не е ядосан, а гледа като в унес танцуващата двойка. От време на време отпиваше от джина и сякаш под влияние на алкохола на устните му играеше цинична усмивка на смътно задоволство. Но танцьорът нямаше много време да се вглежда в него, защото музиката свърши и дансингът се опразни.

Меча Инсунса се върна, потраквайки надменно с токове, придружена от своя кавалер. Когато седна на стола си, спокойно и непринудено, сякаш бе танцувала валс, мъжът се наведе леко и докосна с ръка периферията на шапката си.

— Хуан Ребенке, госпожо — каза той дрезгаво и сдържано. — На вашите услуги.

След това, почти без да поглежда съпруга и танцьора, се обърна и пое бавно към масата, където седяха двете жени. Докато го гледаше да се отдалечава, Макс почувства интуитивно, че това не е обикновено фамилно име, от рода на Фунес, Санчес или Ролдан — а произхожда от прякор[6], унаследен от прадеди гаучоси, толкова старовремски, колкото видът му и ножът, издуващ сакото му. Истинските юначаги, на които се опитваше да прилича, бяха изчезнали от квартала преди петнайсет или двайсет години. И от доста време, дори за мъже като този, револверът бе заместил ножа. Нищо чудно този Ребенке да беше каруцар, който вечер ходи по долнопробни заведения, танцува танго, задява жени и от дъжд на вятър вади ножа — отживелица, за да докаже кой е. У подобни типове, обикновени квартални бандити, не беше останало много от някогашния кодекс на честта в предградията, затова пък бяха опасни като едно време.

— Ваш ред е — каза Меча Инсунса, обръщайки се към Макс.

Току-що беше извадила от чантичката си лакирана пудриера. Миниатюрни капчици пот, подобни на перлички, се виждаха на горната й устна, през лекия грим. С рефлекс на кавалер Макс й предложи чистата си носна кърпа, която носеше в горния джоб на сакото.

— Извинете, не разбрах? — попита той.

Жената вече държеше между пръстите си сгънатата бяла батистена кърпа.

— Сигурно не би ви допаднало — отвърна тя много спокойно, — нещата да останат така.

Макс се канеше да каже, че достатъчно са стояли в заведението, че ще поиска сметката и ще е най-добре да си тръгват, когато забеляза нещо изненадващо. Армандо де Троейе отправи към жена си поглед, който никога преди не беше виждал: мълниеносен проблясък на цинично предизвикателство. Това продължи само миг, след което маската на лекомислено безразличие падна отново върху лицето му, скривайки всичко. Тогава Макс промени намерението си и се обърна преднамерено бавно към Меча.

— Разбира се — каза той.

Светлите очи, които бяха станали още по-светли, навярно от джина, издържаха неговия поглед. В жълтеникавата светлина на електрическите крушки повече от всякога приличаха на разтопен мед. После тя направи нещо необичайно. Задържа носната кърпа, взе една от ръкавиците, оставена от нея на масата, преди да стане да танцува, и я пъхна в горния джоб на сакото на Макс, като я нагласи с бързи движения, докато заприлича на бяло и красиво цвете. Тогава салонният танцьор бутна стола си назад, стана прав и се отправи към масата, където седяха онзи тип и двете жени.

— С ваше позволение — каза той на мъжа.

Онзи го гледаше наперено и с любопитство. Но Макс откъсна поглед от него и насочи вниманието си изцяло към русата жена. Тя се обърна за малко към приятелката си — простовата мургавелка, по-възрастна от нея — и после се взря в побратима, търсеща съгласието му. Мъжът обаче продължаваше да гледа танцьора, който чакаше прав, с прибрани пети, благовъзпитано, с лека усмивка на устните. Същата учтива коректност би проявил пред някоя дама от доброто общество на чай в „Палас“ или „Плаза“. Най-после жената се надигна и пое ръката на Макс с професионална непринуденост. Отблизо изглеждаше по-млада, отколкото отдалеч, въпреки следите от умора под очите, зле прикрити от тежкия грим. А очите бяха сини, леко бадемовидни, и заедно с прибраните на тила руси коси, подчертаваха славянския й вид. Сигурно е рускиня или полякиня, предположи Макс. Когато я прегърна, усети близостта на тялото й, отпуснатостта на уморена плът, мириса на цигари, просмукал се в роклята и косата, дъха от последната глътка ракия с лимонада. Усети още полъх на евтин одеколон по кожата: „Агуа Флорида“, смесен с влажен талк и леката пот на жена, която от няколко часа танцува с всякакви мъже. Зазвучаха тактовете на друго танго, в които, въпреки грубото изпълнение на оркестъра, той разпозна „Фелисия“. Нови двойки излизаха да танцуват. Жената и Макс подхванаха танца в добър синхрон, оставяйки се инстинктът и навикът да ги водят. От първите стъпки Макс разбра, че тя не е кой знае каква танцьорка. Но се движеше свободно и спокойно, професионално, отправила очи надалеч, но хвърляше бързи погледи и към лицето на мъжа, за да предвиди стъпките и намеренията му. Прилепяше равнодушно тяло към Макс, който усещаше връхчетата на гърдите й под деколтето на басмената й блуза, и се въртеше покорно, обхващайки с крака и бедра кръста му при най-дръзките стъпки, към които музиката и неговите ръце я водеха. Прави го бездушно, заключи танцьорът. Като печален, но добре функциониращ автомат, без воля и порив. Напомняше на професионалистка, която извършва сексуален акт, без да изпитва никакво удоволствие. За момент си я представи също така пасивна и покорна в стаята на някой евтин хотел като този на улицата, на която се намираха, с изгорялата буква на светлинния надпис, докато бандитът с мустаците прибира десетте песо, съобразно тарифата й. Тя смъква роклята си и се изтяга на леглото с намачкани чаршафи и скърцаща пружина. Доставя удоволствие, без да получава удоволствие в замяна. Със същото уморено изражение, което имаше сега, докато танцуваше.

Ако имаше жени, на които такъв начин на танцуване бе присъщ, то тази бе една от тях. Видял танца от тази гледна точка, Макс почувства неочакван прилив на желание към тялото, което се движеше покорно в ръцете му. Тя навярно го долови, защото за момент впи питащо сините си очи в него, преди безизразната гримаса да се върне на устните й и погледът й да се зарее отново в далечните ъгли на помещението. За да се освободи от тези мисли, Макс направи едно рязко спиране. Единият му крак остана неподвижен, а с другия симулира крачка напред и назад. Междувременно, с натиск на дясната ръка в талията на жената, я накара да притисне отново тяло към неговото и да плъзне бедра от двете страни на неподвижния му крак в израз на пълно подчинение. Това беше беззвучен, физически израз на стон на покорна жена, която няма възможност за бягство.

След тази фигура, чиято умишлена провокативност съзнаваха и двамата танцьори, Макс погледна за първи път към масата, където седеше семейство Де Троейе. Жената пушеше цигара, втъкната в цигарето от слонова кост, невъзмутима, впила очи в тях. В този момент Макс разбра, че танцьорката, която държеше в ръцете си, беше само претекст. Само една неясна отсрочка.

По някаква причина, която не му се искаше да анализира в момента, тази мисъл го възбуди. Какво друго беше танцуването на танго, ако не подчиняване на самката, каза си той, учуден от собственото си откритие. Изненада се, че не беше стигнал по-рано до това заключение, въпреки толкова танци, толкова танга и толкова прегръдки с толкова партньорки. Какво друго беше танцуването на танго по стария маниер, далеч от салоните и етикета, ако не пълно, покорно отдаване на жената? Едно разпалване на стари инстинкти, ритуални, изгарящи желания, обещания на кожата и плътта през мимолетните мигове, изпълнени с музика и прелъстяване. Тангото на Старата гвардия.

[1] Писма от Капри. — Б.р. ↑

[2] Пистолет „Астра 400“, произведен в Испания, бил е на въоръжение в испанската армия. — Б.р. ↑

[3] Твърда сламена шапка. — Б.пр. ↑

[4] (исп.) riachuelo — рекичка, поток; същото име носи и реката, известна също като Рио Матанса, минаваща през Буенос Айрес. — Б.р. ↑

[5] (исп.) — Стар петел. — Б.р. ↑

[6] rebenque (исп.) — камшик, бич — Б.р. ↑

4.
Дамски ръкавици

Най-сетне се случва онова, което Макс Коста очаква с увереността на човек, предусещащ безпогрешно неизбежното. Седнал е на терасата на хотел „Витория“, близо до статуята на голата жена, загледана към Везувий. Закусва, а пред него се разкрива светлият пейзаж на залива в сини и сиви тонове. Докато хапва с удоволствие препечена филийка с масло, шофьорът на доктор Хугентоблер се наслаждава на ситуацията, която за няколко дни го връща към най-хубавите моменти от предишния му живот: хотелски халати, аромат на добро кафе, закуска, поднесена в изящни съдове, пред пейзажи и лица на жени, достъпът до които — и до пейзажите, така и до жените — е възможен само, ако разполагаш с много пари или много талант. Сега, чувствайки се отново в естествената си среда, възвръщащ си без усилие старите навици, Макс носи тъмни очила „Персол“, които принадлежат на доктор Хугентоблер, както и синия блейзър и коприненото шалче на врата, подаващо се от леко разтворената яка на ризата в цвят „сьомга“. Току-що е оставил чашата с кафе и се кани да смени слънчевите очила с очилата за четене, посягайки към неаполския „Ил Матино“, който лежи сгънат върху бялата ленена покривка — в него има репортаж за партията между Соколов и Келер от предишния ден, завършила с реми — когато нечия сянка пада върху вестника.

— Макс?

Един безпристрастен наблюдател би се възхитил на самообладанието на човека, към когото се обръщат така: той остава още няколко секунди с очи, вперени във вестника, после насочва погледа си нагоре, изражението му преминава бавно от недоумение към изненада, и най-сетне към разпознаване. Накрая сваля очилата, докосва устни със салфетката и се изправя.

— Боже мой… Макс.

Утринната светлина позлатява ирисите на Меча Инсунса, както някога. По кожата й има следи, издаващи старостта, малки петънца и безброй фини бръчици около клепачите и устата, подчертани в момента от удивената усмивка. Но безмилостното време не е успяло да заличи останалото: спокойните движения, изискаността на маниерите, източената линия на шията и деликатните ръце, които възрастта е направила още по-слаби.

— Толкова години — казва тя. — Боже мой.

Стоят хванати за ръце и се гледат. Макс вдига дясната ръка на жената, навежда глава и я докосва с устни.

— Двайсет и девет — уточнява той. — От есента на хиляда деветстотин трийсет и седма.

— Ница…

— Да, Ница.

Предлага й любезно стол и тя сяда. Макс извиква сервитьора и след като я пита какво желае, поръчва кафе. През цялата тази размяна на протоколни реплики, продължила няколко секунди, усеща впити в себе си очите с цвят на мед. И гласът е същият: отмерен, благовъзпитан. Точно какъвто го помни.

— Променил си се, Макс.

Той вдига вежди и прави меланхолична гримаса: лека, небрежна умора на зрял светски мъж.

— Много ли?

— Достатъчно, за да ми бъде трудно да те позная.

Навежда се малко към нея, със свойска учтивост.

— Кога ме позна?

— Вчера, въпреки че не бях сигурна. По-скоро си казах, че е невъзможно. Реших, че е далечна прилика… Но тази сутрин те видях от вратата. Наблюдавах те известно време.

Макс я оглежда по-внимателно, най-вече устата и очите. Те са същите, като изключим белезите от изминалото време около тях. Слоновата кост на зъбите не е толкова бяла, както в спомените му. Несъмнено никотинът от многото цигари си е казал думата. Жената е извадили кутия „Мурата“ от джоба на късата си жилетка и я държи в ръце, без да къса лентата на целофана.

— Ти обаче си все същата — заявява Макс.

— Не говори глупости.

— Казвам го сериозно.

Сега тя се вглежда в него.

— Напълнял си малко — заключава.

— Опасявам се, че не е малко.

— Помня те по-слаб и по-висок… И не можех да си те представя с посивяла коса.

— На теб такава коса ти отива.

Меча Инсунса се смее високо, звучно, открито, подмладена. Прави го както преди, както винаги.

— Лъжец… Винаги си знаел как да омайваш жените.

— Не зная какви жени имаш предвид. Спомням си само една.

Настъпва мълчание. Тя се усмихва и отклонява поглед, отправяйки го към залива. Сервитьорът се появява с кафето в подходящия момент. Макс сервира, като пълни чашата до половина, поглежда захарницата, после нея. Тя отказва с глава.

— Мляко?

— Да. Благодаря.

— Преди не го пиеше така. Не си слагаше нито мляко, нито захар.

Жената изглежда учудена, че мъжът си спомня това.

— Вярно е — казва тя.

Отново настъпва мълчание, по-дълго от предишното. Над чашата, от която пие на малки глътки, тя продължава да го гледа изпитателно и замислено.

— Какво правиш в Соренто, Макс?

— О… Тук съм по работа. Сделки и няколко дни почивка.

— Къде живееш?

Той прави жест в неопределена посока, някъде отвъд хотела и града.

— Имам къща недалеч оттук. Близо до Амалфи… А ти къде живееш?

— В Швейцария. Със сина си. Предполагам, че знаеш кой е, ако си отседнал в хотела.

— Да, в хотела съм. И зная кой е, Хорхе Келер, разбира се. Учуди ме само фамилното име.

Тя оставя чашата, скъсва лентата на пакета цигари и вади една. Макс взема кибритената кутия с логото на хотела, поставена в пепелника, наклонява се и й подава огън, като пази пламъка в дланта си. Тя също се навежда и за миг пръстите им се докосват.

— Интересуваш ли се от шах?

Облегнала се е отново на стола си и издишва дима, а вятърът, идващ от залива, го отвява. Любопитният й поглед отново е вперен в Макс.

— Никак — отговаря той напълно хладнокръвно. — Макар че вчера надникнах в залата.

— Не ме ли видя?

— Не съм те забелязал. Всъщност хвърлих само бегъл поглед.

— Не знаеше ли, че съм в Соренто?

Макс отговаря непринудено, че не е знаел. Прави го с професионална убедителност. Казва й, че до преди няколко дни не е знаел, че тя има син с фамилното име Келер. И дори че изобщо има син. След Буенос Айрес и случилото се по-късно в Ница е изгубил дирите й. После дойде другата война, голямата. Половин Европа изгуби дирите на другата половина. В много случаи завинаги.

— Но разбрах какво е станало със съпруга ти. Научих, че го убили в Испания.

Меча Инсунса отдръпва цигарата от устата си и, без да обръща внимание на пепелника, изтръсква пепелта на пода. Почуква цигарата с твърд, привичен жест, после отново я поднася към устните си.

— След толкова време в затвора, излезе само, за да умре — гласът й е неутрален, няма злоба, нито съжаление, подходящ тон, за да съобщи нещо, случило се много отдавна.

— Тъжен край, нали, за човек като него?

— Съжалявам.

Тя пак си дръпва от цигарата. Пак изпуска дим, който вятърът разнася. Ново количество пепел пада на земята.

— Да. Предполагам, че това е подходящата дума… Аз също съжалявах.

— А вторият ти съпруг?

— Приятелски развод — тя си позволява още една усмивка. — Както става между разумни хора, при взаимноизгодни условия. За доброто на Хорхе.

— Той ли е бащата?

— Разбира се.

— Сигурно си живяла спокойно през всички тези години. Семейството ти имаше пари. Без да броим състоянието на първия ти съпруг.

Тя кимва равнодушно. Отговаря, че никога не е имала трудности от финансово естество. Особено след войната. Когато немците нахлули във Франция, се преместила в Англия. Там се омъжила за Ернесто Келер, който бил дипломат, Макс сигурно го помнел от Ница. Живели в Лондон, Лисабон и Сантяго де Чиле. До раздялата си.

— Удивително.

— Кое ти се струва удивително?

— Животът ти е необикновен. И животът на сина ти.

За миг Макс долавя нещо странно в очите й. Необичайно взиране: едновременно проницателно и спокойно.

— А ти, Макс?… Какво удивително имаше в твоя живот през тези години?

— Е, знаеш как е.

— Не, не зная.

Мъжът махва с ръка, жестът му обхваща цялата тераса, сякаш заведението свидетелства за неговото положение.

— Пътувания насам-натам. Бизнес… Войната в Европа ми предостави някои шансове и ми отне други. Не мога да се оплача.

— Така изглежда, несъмнено. Че нямаш причини да се оплакваш… Връщал ли си се в Буенос Айрес?

Името на града, произнесено от този спокоен глас, кара Макс да потръпне. Предпазливо, като човек, който съзнава, че навлиза в територия, в която не би трябвало да пристъпва, той отново анализира крадешком лицето на жената: бръчиците около устата, повехналия тен, устните без червило. Само очите й са непроменени, същите са като в онази кръчма в Баракас и на другите места, които дойдоха след това. Места от една тяхна обща, уникална топография, която си спомня.

— Почти през цялото време живях в Италия — съчинява той в движение. — А също и във Франция и Испания.

— Бизнес, така ли?

— Но не онзи отпреди — Макс се старае да съпроводи думите си с най-подходящата усмивка. — Имах късмет, събрах малко капитал и нещата потръгнаха добре. Вече съм се оттеглил.

Сега погледът на Меча Инсунса е различен. Мрачна усмивка се появява на устните й.

— Изцяло ли си се оттеглил?

Той се размърдва неловко. Или поне така изглежда. Огърлицата, която видя вчера в стая номер 429, се появява в мислите му, проблясва с матовата светлина на отмъщението. Питам се, казва си той, кой от нас има повече сметки за уреждане с другия. Тя или аз.

— Не живея както някога, ако това имаш предвид.

Жената го наблюдава невъзмутимо.

— Да, това имах предвид.

— Това вече отдавна не ми е нужно.

Казва го, без да мигне. Напълно уверено. В края на краищата, не е пълна лъжа, мисли си той. Във всеки случай тя не дава вид, че не му вярва.

— Имаш къща в Амалфи…

— Така е.

— Радвам се, че ти е провървяло — тя гледа пепелника, все едно го вижда за първи път. — Винаги съм се съмнявала, че ще успееш да заживееш нормален живот.

— Е, добре — той тръсва ръка с пръстите нагоре, по италиански маниер. — Всички улягаме рано или късно… И аз не смятах, че ти ще заживееш нормален живот.

Меча Инсунса гаси старателно цигарата в пепелника, като грижливо отмахва огънчето в края й. Сякаш се бави заради последните думи на Макс.

— Имаш предвид Буенос Айрес и Ница ли? — казва тя накрая.

— Например.

Мъжът долавя неизбежния повей на меланхолията. Внезапно спомените го връхлитат: несвързани думи, подобни на стонове, плъзгащи се по голата кожа, едно видение с дълги, елегантни линии, отразени в оловносив контражур в огледалото, умножаващо сивата светлина, която нахлува през прозореца, обрамчил като във френска картина от началото на века сцена с мокри палми, море и дъжд.

— С какво се занимаваш?

Той е потънал в мислите си — този път непресторено — и му трябва малко повече време, за да чуе и разбере въпроса. Все още е погълнат от надигналия се у него бунт срещу безмерната несправедливост на физическите процеси: кожата на жената, която петте му сетива си спомнят, беше гладка, топла и съвършена. Не може да става дума за същата, която вижда сега пред себе си, белязана от времето. По никакъв начин, заключава той с безсилен гняв. Някой трябва да отговаря за тази безцеремонна подмяна. За тази непоносима разруха.

— Туризъм, хотели, инвестиции — отговаря накрая. — Такива работи… Съдружник съм и в една клиника близо до езерото Гарда — импровизира отново. — Вложих там някои спестявания.

— Ожени ли се?

— Не.

Тя гледа залива, ширнал се отвъд терасата, с разсеяно изражение, като че ли не обръща внимание на последните думи на Макс.

— Налага се да те оставя… Хорхе играе този следобед и трябва добре да поработим, за да е готово всичко. Слязох само за малко, да глътна въздух и да пия едно кафе.

— Прочетох, че се грижиш за всички негови дела. Още откакто е бил малък.

— Донякъде. Аз съм майка, мениджър и секретарка, уреждам пътувания, хотели, договори… и прочее подобни неща. Но той си има екип от асистенти: анализатори, с които подготвя партиите и винаги го придружават.

— Анализатори?

— Един кандидат за световен шампион не работи сам. Партиите не се импровизират. За подготовката му е нужен екип от специалисти.

— И в шаха ли е така?

— Най-вече в шаха.

Двамата се изправят. Макс има достатъчно опит, за да не опитва да стигне по-далеч. Нещата следват своя собствен ход, грешка е да бъдат насилвани. Немалко мъже, които се имаха за големи умници, изгубиха именно поради това, припомня си той. Затова се усмихва, както е правил винаги. Грижливо избръснатото му лице, с лек загар от слънцето на залива, се озарява от тази внезапно появила се широка и сърдечна усмивка, показваща зъби в добър вид, прилично запазени, въпреки двете коронки, половин дузината пломби и изкуствения кучешки зъб на мястото на неговия, който един полицай му изби в кабаре на Джумхуриет Кадеси в Истанбул преди десет години.

Меча Инсунса сякаш разпознава тази усмивка. Погледът и става съучастнически. Двоуми се или поне така изглежда.

— Докога си в хотела?

— Ще остана няколко дни. Ще замина, щом приключа с делата, които споменах.

— Може би трябва…

— Разбира се. Трябва.

Отново колебливо мълчание. Тя е пъхнала ръце в джобовете на жилетката си, раменете й са леко повдигнати.

— Вечеряй с мен — предлага Макс.

Меча не отговаря. Наблюдава го замислено.

— За миг — заговаря тя накрая — те видях отново изправен пред мен, в салона за танци на онзи кораб: толкова млад и строен, облечен във фрак… Господи, Макс, толкова си остарял.

Той прави съкрушена гримаса и свежда глава с изискано и пресилено примирение.

— Знам.

— Не, не е вярно — тя се разсмива както преди, внезапно подмладена. Смехът й е звучен и открит, както винаги.

— Изглеждаш добре за възрастта си… За нашата възраст. Аз обаче… Колко несправедлив е животът!

Тя замълчава и на Макс му се струва, че различава в лицето й чертите на нейния син. По-точно онова изражение на Хорхе Келер, преди да отпусне лице на ръцете си пред шахматната дъска.

— Може би трябва да вечеряме заедно — казва тя накрая. — Да си поговорим. Но от последния път са минали трийсет години… Има места, на които човек никога не трябва да се връща. Ти самият го каза някога.

— Нямах предвид места във физическия смисъл на думата.

— Знам какво имаше предвид.

Усмивката на жената пак е станала иронична. По-скоро се е превърнала в горчива гримаса. Искрена и тъжна.

— Погледни ме… Наистина ли мислиш, че съм в състояние да се върна където и да било?

— Не говоря за този вид завръщания — възразява той, — а за онова, което си спомняме. За онова, което бяхме.

— Свидетели един на друг?

Мак издържа на погледа, без да приеме играта й, не отговаря на усмивката.

— Може би. В онзи свят, който познавахме.

Сега очите на Меча Инсунса гледат нежно. Светлината засилва предишните златисти тонове.

— Тангото на старата гвардия — произнася тя тихо.

— Точно така.

Измерват се с очи. И тя отново е почти толкова красива, колкото и преди, казва си Макс. Чудото е сътворено само с няколко думи.

— Предполагам — отбелязва тя, — че си го чувал често, както и аз.

— Разбира се, много пъти.

— Знаеш ли, Макс?… Всеки път, когато го чувах, винаги мислех за теб.

— Мога да кажа същото: винаги мислех за теб.

Смехът на жената — пак необичайно младежки — кара хората от съседните маси да се обърнат към тях. За момент тя прави лек жест, сякаш ще хване мъжа под ръка.

— Момчетата от едно време, така каза ти в онова заведение в Буенос Айрес.

— Да — въздъхва той примирено. — Сега вече ние сме от едно време.

Острието се беше притъпило и бръснеше лошо. След като изплакна бръснача в сапунената вода в легена и го избърса с кърпата, Макс затърка острието на бръснача в кожен колан, после го закачи, опъвайки го колкото е възможно, за езичето на прозореца, който гледаше към зелените, червени и лилави корони на дърветата по булевард „Адмирал Браун“. Продължи с колана, докато острието не стана готово, а докато го правеше, гледаше разсеяно към улицата, където един изглеждащ не на място автомобил — кварталът, в който се намираше пансионът „Кабото“, бе по-скоро квартал на файтони и трамваи, и само от време на време гумите на колите преминаваха по конски изпражнения — беше спрял до мулето и количката, с която някакъв човечец със сламена шапка и бяло сако продаваше млечни хлебчета, кроасани и сладкиши с горена захар. Беше към десет и нещо сутринта, а Макс все още не беше закусил и гледката на количката го накара да почувства по-остро празнотата в стомаха си. Нощта му не се беше развила добре. След като беше придружил Де Троейе от Баракас до хотел „Палас“ и се върна по никое време, салонният танцьор беше спал зле. Сънят му бе неспокоен, не си почина добре. С тази тревожност той беше свикнал отдавна. Неопределено състояние между съня и безсънието, населено с безпокоящи го сенки. Обръщаше се и се преобръщаше на смачканите чаршафи, връхлитан от спомени и картини — деформирани от въображението и лекия сън, те връхлитаха изведнъж, причинявайки бурни изблици на паника. Най-често му се явяваше един пейзаж, осеян с трупове — жълтеникав склон до кирпичена стена, виеща се нагоре до малко укрепление на височината, и пътят покрай оградната стена. Три хиляди изсъхнали, черни тела, мумифицирани от времето и слънцето, по които все още се забелязваха следи от изтезанията и мъчителната смърт, която бяха срещнали през един летен ден на 1921 година. Легионерът Макс Коста, доброволец от тринайсета рота на първи батальон в Чуждестранния легион, тогава беше на деветнайсет години и докато напредваше с ефрейтор Борис и още четирима другари по склона, който водеше към изоставеното укрепление — „Шестима доброволци, готови да умрат“ гласеше заповедта, с която ги изпратиха за авангард на останалите от ротата — сред вонята на труповете и ужаса от гледката, потен, заслепен от отразяващото се слънце, опипвайки патрондаша, с насочен маузер, знаеше с абсолютна сигурност, че само случайността би му спестила участта на онези почернели трупове, плът, до скоро жива и млада, а сега разпръсната по пътя за Ануал при укреплението Аруит[1]. След този ден офицерите от Легиона даваха на войската по едно дуро[2] за всяка глава на мъртъв мавър. И два месеца по-късно, когато на едно място, наречено Таксуда (заповедта за доброволци, готови да умрат, бе издадена отново), куршум от пушка сложи край на кратката военна кариера на Макс, изпращайки го за пет седмици в болница в Мелиля, откъдето той щеше да дезертира в Оран, за да замине след това за Марсилия — той беше успял да спечели седем от онези сребърни дурос.

След като наточи бръснача и се обърна към огледалото на гардероба, салонният танцьор заоглежда с критично око следите от безсъние по лицето си. Седем години не стигаха, за да укротят някои призраци. „За да изгони дяволите“, както обикновено казваха маврите, а ефрейторът от легиона Борис Долгоруки-Багратион, който бе възприел израза им, беше успял да „изгони дяволите“ окончателно, като напъха в устатата си дулото на деветмилиметров пистолет. Но стигаха, за да се примири с досадната им компания. Така че Макс опита да пропъди неприятните мисли и да се съсредоточи върху прилежното бръснене на брадата си, като си тананикаше „Звяр съм“, едно от тангата, звучало предната вечер в „Ла Феровиария“. Само след миг вече се усмихваше замислено на насапунисаното лице, което го гледаше от огледалото. Споменът за Меча Инсунса се оказа полезен за изгонване на дяволите. Или поне за опит да бъдат изгонени. Например надменният маниер, с който танцуваше танго. Онзи говор, сътворен от тишина и отражения на течен мед. И плановете, които Макс кроеше полека, без да бърза, за съпруга й и за бъдещето. Идеите ставаха все по-ясни и той премисляше, без да престава да си тананика, плъзгайки внимателно стоманата по кожата си.

За негово успокоение вчерашната вечер премина без инциденти. След като дълго време слуша стари танга и гледа хората как танцуват — и Меча, и Макс не излязоха повече на дансинга — Армандо Де Троейе повика тримата музиканти на масата си, след като те оставиха инструментите си, заменени от грохналата пианола, чиито цилиндри възпроизвеждаха шумни и неразпознаваеми танга. Композиторът беше поръчал отбрани ястия, за да ги почерпи. Нещо много добро и много скъпо, каза той, докато си играеше със златната си табакера. Но до най-близкото място, на което можеше да се намери шампанско, така обяви с нескрита неприязън келнерката, след като се консултира със собственика — галисиец с щръкнали мустаци и отблъскващо лице — можело да се стигне с трамвай номер 17, било на четиридесет пресечки от тук, прекалено далеч, за да го осигурят в този час, така че Де Троейе трябваше да се задоволи с няколко двойни чаши грапа, коняк от незнайна марка, една неотворена бутилка джин „Ляве“ и син стъклен сифон със сода. Всичко това бе удостоено с нужното внимание, включително и баничките с месо, похапвани сред дим от пури и цигари. При други обстоятелства Макс би се заинтересувал от разговора между композитора и тримата музиканти — онзи, който свиреше на бандонеон, едноок, с едно стъклено око, беше ветеран от деветдесетте, времето на „Хансен“ и „Блондинката Мирея“[3] — и от техните възгледи за старите танга, за начина им на изпълнение, текста и музиката им, но сега салонният танцьор мислеше за друго. Що се отнася до едноокия музикант, както беше заявил сам след първите откровения и първите глътки джин, той нито можеше да чете партитури, нито пък беше изпитвал някога нужда от това. Цял живот беше свирил по слух. Освен това, той и неговите приятели свиреха истински танга, които се танцуват открай време с бърз ритъм и прекъсвания на точното място, а не онези зализани салонни танга, които Париж и киното бяха направили модерни. Що се отнася до текста, според тях той убиваше тангото и унижаваше онези, които го танцуваха, онази мания да се превръща в герой глупака рогоносец и ревльо, чиято жена го е изоставила заради друг или малката работничка, представяна като повехнало цвете в калта. Автентичното танго, добави едноокият след още глътки джин, срещайки горещото одобрение на другарите си, принадлежеше на хората от предградията: злостният сарказъм, арогантното поведение на сводници и закръглени женски и насмешливият цинизъм бяха измеренията на живота им. Тук поети и изтънчени музиканти бяха излишни. Тангото означаваше да се приближиш до една жена, да я прегърнеш, или да се позабавляваш с момчетата. Казваше го той, който го свиреше. Накратко, тангото беше инстинкт, ритъм, импровизация и неприличен текст. „Другото, да ме прощава госпожата — в този момент единственото му око погледна изкосо Меча Инсунса, — са педерастки работи, породени от тръстикова ракия и грапа, ако ме извините за мръсната дума.“ Така, с толкова измамени влюбени, с толкова запустели домове и толкова сантименталност, накрая ще почнат да пеят и за овдовялата майка или за младото сляпо момиче, което продава цветя на ъгъла.

Очарован от всичко това, Де Троейе преливаше от разговорливост и общителност. Вдигаше тостове с музикантите и си водеше със ситни букви бележки по маншета на ризата. Алкохолът започваше да се проявява в блясъка на погледа му, в начина, по който произнасяше някои думи и в ентусиазма, с който се навеждаше над масата, заслушан внимателно в думите на събеседниците си. След половин час бъбрене тримата дърдорковци от „Ла Феровиария“ и композиторът — приятел на Равел, Стравински и Дягилев, се държаха вече като стари другари. От своя страна Макс следеше внимателно с крайчеца на окото си останалите посетители, които гледаха към масата с любопитство или подозрение. Местният „побратим“, който беше танцувал милонга с Меча Инсунса, не откъсваше поглед от нея, полупритворил клепачи заради дима на цигарата, която държеше в устата си, докато придружителката му с блузата на цветя и късата пола, преметнала крак връз крак, се навеждаше безразлично, за да оправи черните си чорапи. Тогава Меча каза, че би искала да излезе да изпуши една цигара на въздух. След това, без да дочака отговор от мъжа си, стана и тръгна към вратата, потраквайки спокойно с токчетата си, също така решително и уверено, както по време на тангото, което беше танцувала преди малко с оня тип. Въпросният Хуан Ребенке я следеше с поглед отдалеч, нагло и любопитно, без да пропуска полюшването на бедрата, и престана да я гледа, само за да вторачи поглед в Макс, който оправи възела на вратовръзката си, закопча си сакото и тръгна след жената. И докато отиваше към вратата, салонният танцьор знаеше, че Армандо Де Троейе също го наблюдава. Не му беше необходимо да се обръща, за да се убеди в това.

Премина по собствената си удължена сянка, която лампата на вратата проектираше върху тухления паваж на алеята. Меча Инсунса стоеше неподвижна на ъгъла, там, където последните къщи на квартала, в тази му част — ниски и покрити с гофрирана ламарина, се губеха в тъмнината на едно незастроено място близо до Риачуело. Докато се приближаваше към нея, Макс потърси с поглед лимузината „Пиърс-Ароу“ и успя да я забележи в сенките от другата страна на улицата, когато шофьорът примига с фаровете, за да покаже, че е там. Добро момче, каза си той, успокоявайки се. Харесваше му този коректен и предпазлив Петроси, със синята си униформа, фуражката и пистолета в жабката.

Когато се доближи до нея, жената вече беше хвърлила изпушената цигара и слушаше нощната песен на щурците и крякането на жабите, които се носеха откъм храстите и старите, проядени дървени докове на брега. Луната все още не беше изгряла, но желязната конструкция, увенчала моста, изглеждаше много висока в полумрака, в края на сенчестата павирана улица, на фона на призрачното сияние на светлините, пронизващи нощта в южната част на Баракас, от другата страна на моста. Макс спря до Меча Инсунса и запали една от своите турски цигари. Знаеше, че тя го наблюдава на яркия пламък от клечката кибрит. Тръсна клечката, за да я загаси, изпусна първия облак дим и погледна жената. Профилът й беше сянка, очертана от далечната светлина.

— Хареса ми вашето танго — каза неочаквано Меча. Последва кратко мълчание. — Предполагам, че танцът — добави тя — кара всеки да проявява онова, което притежава: деликатност или хитрост.

— Също като алкохола — отбеляза нежно Макс.

— Така е.

Тя отново млъкна.

— Тази жена — добави накрая — беше…

Тя не продължи. А може би вече беше казала всичко.

— На мястото си? — предложи той.

— Може би.

Не добави нищо повече, както и Макс. Салонният танцьор пушеше мълчаливо, обмисляйки следващия си ход. Възможните и вероятните грешки. Накрая, сякаш в заключение, повдигна рамене.

— И все пак на мен не ми хареса начинът, по който танцувахте.

— Гледай ти — изглеждаше наистина изненадана, тонът й беше малко надменен. — Нямах представа, че съм танцувала толкова зле.

— Не става въпрос за това — той се усмихна в отговор, макар да знаеше, че тя не може да види усмивката му. — Танцувахте прекрасно, разбира се.

— Тогава?

— Партньорът ви. Това място е неприятно.

— Разбирам.

— Определен тип игрички могат да бъдат опасни.

Три секунди мълчание. Последвани от пет ледени думи.

— За какви игрички става въпрос?

По тактически съображения той си позволи лукса да не отговори. Дръпна от цигарата и я захвърли надалеч. Огънчето описа дъга, преди да загасне в мрака.

— Съпругът ви се чувства много добре. Явно се наслаждава на вечерта.

Тя мълчеше, като че ли все още разсъждаваше над казаното преди малко.

— Да, много — отговори накрая. — Ентусиазиран е, защото не очакваше това. Дойде в Буенос Айрес, представяйки си салони, отбрано общество и такива неща… Намислил беше да напише едно елегантно танго за облечени във фрак мъже и жени с дълги рокли. Страхувам се, че на „Кап Полонио“ вие променихте идеите му.

— Съжалявам. Никога не съм претендирал…

— Не трябва да съжалявате. Напротив. Армандо ви е много благодарен. Онзи глупав бас с Равел се превърна във въодушевена авантюра. Трябва да го чуете сега, когато говори за танго. За „Старата гвардия“ и всичко останало. Трябваше му само да дойде тук и да се гмурне в тази атмосфера. Той е упорит човек, посветен на работата си — тя се позасмя и продължи спокойно: — Страхувам се, че сега ще стане непоносим и накрая ще ми дойде до гуша и от тангото, и от онзи, който го е измислил.

Тя направи няколко безцелни крачки и спря, сякаш тъмнината й се стори изведнъж прекалено несигурна.

— Наистина ли е опасно това предградие?

Макс я успокои. Каза й, че не е по-опасно от останалите. Баракас беше населен от скромни и трудолюбиви хора. Близостта до Риачуело, доковете и Ла Бока, малко по-надолу, спомагаха за съмнителната репутация на местата като „Ла Феровиария“. Но по-нагоре по улицата всичко беше нормално. Многофамилни къщи, семейства на имигранти, които се трудеха или поне се опитваха да го правят. Жените влачат чехли, мъжете пият мате, цели семейства по престилки или фланелки изнасяха пейки и сламени столове на алеята, за да се разхладят след оскъдната вечеря, разхлаждаха се, веейки си с ветрила, като че ли разпалваха печка, докато наглеждаха децата, които играеха на улицата.

— Тук наблизо в една пряка — добави той, — се намира кръчмата „Ел Пуентесито“, където баща ми ни водеше да обядваме понякога в неделя, когато работите му вървяха добре.

— С какво се занимаваше баща ви?

— С различни неща, но нямаше успех в нито едно от тях. Беше работил във фабрика, имаше магазин за старо желязо, превозваше брашно и месо… Беше човек с лош късмет, от онези, които се раждат белязани от неуспеха и никога не могат да се отърват от него. Един ден се умори да се бори, върна се в Испания и ни взе със себе си.

— Изпитвате ли носталгия към квартала си?

Салонният танцьор притвори очи. Представяше си отново, без усилие, картини от игрите на брега на Риачуело, между останки от кораби и полупотопени лодки, докато си представяше, че е пират по тинестите води и завиждаше отдалеч на сина на собственика на рибарска лодка Коломбо — единственото дете, което имаше велосипед.

— Носталгия изпитвам към детството си — каза той откровено, — кварталът не е толкова важен.

— Но това е бил вашият свят.

— Да… Моят.

Меча отново се раздвижи и Макс я последва. Двамата се приближиха до моста откъм ивицата на павираната улица, където далечните светлини караха, на моменти, релсите на трамвая да проблясват нежно и леко.

— Добре — в гласа й се прокрадваше симпатия и може би снизходителност, — началото на живота ви е скромно, но благородно.

— Нито едно скромно начало не е благородно.

— Не говорете така.

Той се изсмя през зъби. Сякаш на себе си. С близостта на водата хорът на щурците и крякането на жабите от брега ставаха почти оглушителни. Въздухът бе по-влажен и той забеляза, че жената като че ли потръпва от студ. Коприненият й шал бе останал на облегалката на стола.

— Какво сте правили след това? След като сте се върнали в Испания?

— От всичко по малко. Ходих две години на училище, след това избягах от вкъщи и един приятел ми намери работа в хотел „Риц“ в Барселона, като пиколо. Десет дурос на месец. Плюс бакшиши.

Меча Инсунса, скръстила ръце, продължаваше да потръпва от влагата. Без да каже и дума, Макс свали сакото си, оставайки по жилетка, и го постави на раменете на жената, която също не каза нищо. Докато го правеше, плъзна поглед по дългата й гола шия, очертана под късата й коса, в разсеяната светлина откъм другата страна на моста. За момент забеляза отблясъка на същата светлина в нейните зеници, които в продължение на няколко секунди бяха много близо. Увери се, че въпреки дима от цигарите, потта и престоя в задушното заведение, от нея лъха нежен мирис на чиста кожа и не напълно изпарил се парфюм.

— Зная всичко за работата на пиколото и хотелите — продължи той, възвръщайки си напълно самообладанието. — Пред вас стои специалист по разнасянето на писма по пощенски кутии, по будуването по време на нощна смяна и устояването на съблазънта на близките канапета, по изпълнението на поръчки и по преброждането на фоайета и салони, викайки настоятелно „Господин Мартинес на телефона“, готов да намери този Мартинес за краткото време, което ще издържи търпението на онзи, който чака със слушалка, долепена до ухото…

— Гледай ти! — изглежда й беше забавно. — Представям си цял един свят.

— Ще се учудите. Отстрани не е лесно да се разбере какво се крие зад една двойна редица златни копчета или под нагръдника със съмнителна белота на келнера, който сервира безмълвно коктейли.

— Притеснявате ме… Да не сте болшевик?

Макс се изсмя. Чу, че и тя се смееше до него.

— Не съм сигурен, че се притеснявате, а би трябвало.

Ръкавицата на Меча Инсунса, която тя бе поставила като кърпичка в горния джоб на сакото на Макс, когато той отиде да танцува с русата жена, се открояваше в полумрака като голямо бяло цвете в бутониерата. Стори му се, че тази вещ установява между тях двамата една почти интимна връзка. Нещо подобно на мълчаливо и едва доловимо съучастничество.

— Така, както ме виждате пред себе си — продължи той, възвръщайки си шеговития тон, — аз съм и специалист по бакшиши… Вие и съпругът ви, тъй като поради социалното си положение само ги давате, сигурно не знаете, че има клиенти за една, за две и дори за пет песети. Това е истинската хотелска класификация, непозната за тези, които се мислят за руси или мургави, високи или ниски, индустриалци, търговски пътници, милионери или пътни инженери. Има дори клиенти за по десет сентимо, забележете, макар да са отседнали в стаи, които струват сто песети на ден… Това е действителната категоризация, която няма нищо общо с обичайните.

Тя не отговори веднага. Като че ли премисляше съвсем сериозно казаното от него.

— Предполагам, че за един салонен танцьор — каза тя накрая, — бакшишите също са важни.

— Разбира се. Една госпожа, доволна от валса, може да остави дискретно в джоба на сакото банкнотата, която ще осигури нощта или седмицата.

Не можа да избегне известна острота в тона си. Лек нюанс на неприязън, който не счете за нужно да прикрие. Тя, която като че ли слушаше много внимателно, го беше доловила.

— Слушайте, Макс… Нямам, за разлика от повечето хора, най-вече мъжете, предразсъдъци към професионалните танцьори. Нито дори към жиголата… Дори в наши дни една жена, облечена от „Льолонг“ или „Пату“, не може да отиде сама на ресторант или танци.

— Не се опитвайте да ме оправдавате. Нямам комплекси. Изгубих ги отдавна във влажните и студени стаи на пансионите с опърпани завивки и само половин бутилка вино за сгряване.

Известно време мълчаха. Макс отгатна следващия въпрос секунда преди тя да го формулира.

— И някоя жена?

— Да, понякога и жена.

— Дайте ми една цигара.

Той извади табакерата. Провери пипнешком. Оставаха три.

— Запалете я вие, моля ви.

Изпълни желанието й. На светлината на пламъка установи, че тя го гледа втренчено. След като го загаси, все още заслепен от блясъка, дръпна два пъти от цигарата и я постави в устните на жената, която я прие, без да използва цигарето.

— Какво ви доведе на „Кап Полонио“?

— Бакшишите… И договорът, разбира се. Преди бях на други кораби. Обстановката на рейсовете до Буенос Айрес и Монтевидео е приятна. Пътуванията са дълги и пътничките искат да се забавляват на борда. Моят латиноамерикански вид, фактът, че танцувам добре танго и други модни танци помагат. Както и езиците.

— Какви други езици говорите?

— Френски, а се оправям и с немския.

Тя беше захвърлила цигарата.

— Вие сте много изискан господин, въпреки че сте започнали като пиколо… Къде сте се научили на добри обноски?

Макс се засмя. Гледаше как малкото огънче гасне в краката на жената.

— От четене на илюстровани списания, светската хроника, сведения за живота във висшето общество… Оглеждайки се наоколо. Слушайки внимателно разговорите, възприемайки добрите маниери на тези, които ги притежаваха. Имах и един приятел, който ми помогна.

— Харесвате ли работата си?

— Понякога танцът не е само начин да си изкарваш хляба, но и претекст да вземеш в ръце една красива жена.

— И винаги в безупречен фрак или смокинг?

— Разбира се. Това е работното ми облекло — за малко да добави, че дължи пари на един шивач от улица „Файтон“, но се сдържа. — Както за танго, така и за фокстрот или „блек ботъм“.

— Разочаровате ме. Представях си как танцувате бандитско танго в най-западналите заведения на Плас Питал… Места, които са безлюдни до момента, когато се запалват уличните лампи и под тях се появяват проститутки, сутеньори и апаши.

— Виждам, че познавате обстановката.

— Вече ви казах, че „Феровиария“ не е моето първо посещение в съмнително заведение. Някои приемат това като долнопробна наслада от порока.

— Баща ми често казваше: „Веднъж стомна за вода, втори път, на третия се чупи.“

— Разумен човек е бил баща ви.

Отново закрачиха бавно към уличната лампа, която осветяваше ъгъла при „Феровиария“. Тя като че ли избързваше малко, свела лице, загадъчна.

— А какво мисли съпругът ви?

— Армандо е не по-малко любопитен от мен или почти колкото мен.

Салонният танцьор се замисли над противоречивите отсенки на думата „любопитство“. Мислеше за Хуан Ребенке, спрял пред масата с наглостта на местен бандит, опасен и враждебно настроен, и за студената арогантност, с която тя беше приела предизвикателството. Мислеше и за изваяните й бедра под леката коприна на роклята, увиваща се около тялото на злодея. „Ваш ред е“, беше казала тя предизвикателно, съзнателно, когато се върна.

— Познавам „Пигал“ и тамошните заведения — каза Макс. — Въпреки че професионално посещавах други места. Работих до март в едно руско кабаре на улица „Лиеж“ в Монмартър: „Шехерезада“. Преди това бях в „Касмет“ и „Казанова“. Също и на чайовете в „Риц“ и по време на сезона в Довил и Биариц.

— Прекрасно, виждам, че имате предостатъчно работа.

— Не се оплаквам. За тангото е модерно да си аржентинец или да приличаш на такъв.

— Защо сте живели във Франция, а не в Испания?

— Това е дълга история. Ще ви доскучае.

— Съмнявам се.

— Може би на мен ще ми дотегне.

Тя спря. Сега уличната електрическа лампа осветяваше малко по-ясно чертите на лицето й. Чисти линии, установи той отново. Изключително спокойни. Дори в полусянката, всичко у тази жена излъчваше висока класа. Дори най-обикновените й жестове бяха сякаш дело на художник или античен скулптор. С елегантната небрежност на майстор.

— Може и да сме били по едно и също време там — каза тя.

— Възможно, но не и вероятно.

— Защо?

— Казах ви го на кораба: щях да си спомням.

Гледаше го втренчено, без да отговори. Макс виждаше двойното си отражение в неподвижните й зеници.

— Знаете ли? — каза той. — Харесва ми непринудения начин, по който реагирате, когато ви казват, че сте красива.

Меча Инсунса продължи да мълчи още малко, гледайки го както преди. Но сега като че ли се усмихваше. Електрическата светлина озаряваше само едната половина от лицето й, а тя се усмихваше само с ъгълчето на устата си.

— Разбирам успеха ви сред жените. При вашата външност… Не ви ли измъчва съвестта, че сте разбивали сърца на зрели жени и млади момичета?

— Никак.

— Имате право. Угризенията не се срещат често у мъжете, когато търсят пари или секс, а и при жените, ако сменят мъжете през ден… Освен това ние не изпитваме чак такава благодарност за кавалерските постъпки и чувства, каквато очакват мъжете. И често го показваме, като се влюбваме в негодници или грубияни.

Повървя до входа на заведението и спря, като че ли никога не си беше отваряла сама вратата.

— Изненадайте ме, Макс. Аз съм търпелива. Готова съм да чакам, докато не ме учудите.

Той посегна да бутне вратата, мобилизирайки цялото си хладнокръвие. Ако не знаеше, че шофьорът ги наблюдава от автомобила, щеше да се опита да я целуне.

— Вашият съпруг…

— За бога, забравете за съпруга ми.

Споменът за предишната нощ във „Феровиария“ придружаваше плъзгането на бръснача по брадичката му. Оставаше да свали още малко пяна от лявата буза, когато почукаха на вратата. Отиде да отвори, без да се притеснява от външния си вид — беше с панталон и обувки, но по фланелка и тирантите висяха от двете му страни — и застина, хванал дръжката на вратата, отворил смаяно и недоверчиво уста, невярващ на очите си.

— Добър ден — каза тя.

Беше в утринен тоалет с леки и прави линии, със синьо шалче на бели точки, шапка с клоширана периферия, която подчертаваше овала на лицето й. Гледаше бръснача, който той държеше в дясната си ръка, сякаш й беше забавно, и леко се усмихваше. След това вдигна поглед нагоре, докато не срещна неговия, спирайки се на прилепналата по тялото фланелка, смъкнатите тиранти и пяната, останала по лицето му.

— Може би идвам в неподходящо време? — добави тя със смущаваща невъзмутимост.

В този момент Макс вече беше в състояние да реагира. Възвърнал си донякъде присъствие на духа, той промълви извинение за вида си, пусна я да влезе, затвори вратата, остави бръснача в легена, покри с кувертюрата разхвърляното легло и си вдигна тирантите. Сложи си риза без яка, и докато я закопчаваше, се опитваше да мисли много бързо и да се успокои.

— Извинете за безпорядъка. Не очаквах…

Тя не беше продумала, гледаше го какво прави и сякаш се наслаждаваше на неговото объркване.

— Дойдох да си взема ръкавицата.

Макс примигна недоумяващо.

— Ръкавицата ви?

— Да.

Все още объркан, след като разбра за какво става въпрос, отвори гардероба. Ръкавицата беше там, надничаше като кърпичка от горния джоб на сакото, което бе носил предишната вечер. То висеше до сивия костюм с жилетка, един фланелен панталон и двата официални костюма, фрак и смокинг, които носеше на работа. Имаше също черни обувки, половин дузина вратовръзки и чорапи — тази сутрин беше закърпил два, помагайки си с една кратуна за мате, — три бели ризи и половин дузина колосани яки и маншети. Това бе всичко. От огледалото на вратата на гардероба се увери, че Меча Инсунса наблюдаваше движенията му и се засрами, защото бе видяла оскъдното му съдържание. Понечи да си сложи сако, за да не е по риза, но видя, че тя прави отрицателен жест с глава.

— Няма нужда… Моля ви. Прекалено е топло.

След като затвори гардероба, той се приближи към жената и й подаде ръкавицата. Тя я взе, почти без да го погледне и я задържа в ръка, потупвайки леко с нея чантата от марокен. Стоеше съзнателно права, пренебрегвайки единствения стол, спокойна, като че ли се намираше в салона на добре познат хотел. Оглеждаше се, без да бърза, изучавайки всеки детайл; слънчевия правоъгълник, който прозорецът очертаваше по нащърбените плочки на пода, изтъркания куфар с етикети на морски компании и на някой и друг хотел трета категория, престоят в който е бил включен в работния му договор; примусът върху мраморния плот на скрина; принадлежностите за бръснене, кутийката с прах за зъби и тубичката с брилянтин „Стакомб“ до легена. Върху нощното шкафче до леглото, под една керосинова лампа — електрическият ток в пансион „Кабото“ се изключваше в единайсет вечерта — имаше паспорт на поданик на Френската Република, табакера с чужди инициали, един кибрит от „Кап Полонио“ и портфейл, чието съдържание не се виждаше, както отбеляза Макс с облекчение — само седем банкноти от петдесет песос и три от двайсет.

— Ръкавицата е важна вещ — каза тя. — Човек не я оставя току-така. Без причина.

Продължаваше да оглежда всичко. После си свали шапката много спокойно, а очите й като че ли случайно срещнаха очите на танцьора. Наклони леко глава на една страна и той отново се възхити на елегантната линия на шията й, която изглеждаше още по-оголена заради късо подстриганата коса на тила.

— Интересно място беше вчерашното… Армандо иска да го посети отново.

С известно усилие Макс осъзна казаното.

— Тази вечер?

— Не, тази вечер трябва да присъстваме на концерт в зала „Колон“… Какво ще кажете за утре?

— Разбира се.

Тя седна на края на леглото с абсолютна самоувереност, все така пренебрегвайки свободния стол. В ръцете си държеше ръкавицата и шапката, и веднага ги сложи отстрани до чантата. Така, като седеше, полата откриваше коленете на стройните й дълги крака в чорапи с телесен цвят.

— Веднъж — каза Меча Инсунса — четох нещо за забравени женски ръкавици.

Изглеждаше наистина замислена, като че ли досега не беше разсъждавала по този въпрос.

— Чифт ръкавици не е същото като една ръкавица — добави тя. — Две е случайно забравяне. Една е…

Остави репликата да увисне във въздуха, и се взря внимателно в Макс.

— Съзнателно? — предположи той.

— Ако нещо у вас наистина ми харесва, то е, че никога няма да мога да ви нарека глупак.

Салонният танцьор не отклоняваше немигащия си поглед от вперените в него очи с цвят на мед.

— А на мен ми харесва да ме гледате — каза той нежно.

Видя я как сбърчва чело, сякаш анализираше скрития смисъл на думите му. След това Меча Инсунса кръстоса крака и подпря двете си ръце отстрани. Изглеждаше притеснена.

— Наистина ли! Гледай ти. Разочарована съм — в тона й се прокрадна известна студенина. — Боя се, че това прозвуча претенциозно. Някак неуместно.

Този път той не отговори. Стоеше неподвижно, прав пред жената. Изчакваше.

След миг тя сви безразлично рамене като човек, който капитулира пред една нелепа гатанка.

— Е, и как ви гледам?

Изведнъж Макс се засмя с привидно простодушие. Това бе най-добрата му гримаса на добро момче, изпробвана стотици пъти пред огледала в евтини хотели и западнали пансиони.

— Съжаление заслужават мъжете, които никога не са били поглеждани така от една жена.

Едва успя да прикрие разочарованието си, докато тя ставаше, като че ли готова да си тръгне. Отчаян, затърси трескаво грешката си, погрешен жест или дума. Но вместо да вземе нещата си и да излезе от стаята, Меча Инсунса направи три крачки към него. Макс беше забравил, че все още имаше сапунена пяна на лицето; затова се учуди, когато жената посегна с ръка да докосне лицето му, и като взе малко бяла пяна с показалеца си, го докосна по върха на носа и каза:

— Приличаш на красив клоун.

Хвърлиха се един към друг без повече думи и разсъждения, смъквайки с ожесточение всичко, което пречеше на кожата и плътта да проникнат в тялото на другия, смъкнаха завивката на леглото и мирисът на жената се смеси с мириса на мъжа, просмукал се в смачканите чаршафи през нощта. Последва тежка битка на чувства, дълъг, упорит и безмилостен сблъсък на настоятелни, отлагани желания, който изискваше от Макс цялото му хладнокръвие, тъй като трябваше да се сражава едновременно на три фронта: да съхрани необходимото спокойствие, да контролира реакциите на жената и да потиска нейните стенания, за да попречи на целия пансион „Кабото“ да узнае какво се случва. Слънчевият правоъгълник светлина от прозореца се беше придвижил бавно към леглото и заслепени от него, те понякога спираха, с изтощени език, уста, ръце и бедра, опиянени от вкуса и мириса на другия, с тела, лъснали от пот — смесена, неразличима, която в ослепителната слънчева светлина приличаше на скреж. И всеки път се поглеждаха отблизо с предизвикателство или учудване в очите, неспособни да повярват на дивото удоволствие, което ги свързваше, поемаха си дъх като борци в почивката между схватките, дишайки на пресекулки, докато кръвта бучеше в ушите им, преди да се хвърлят отново един към друг с жаждата на човек, който най-накрая разрешава отдавна отлаган, почти безнадежден личен проблем.

От своя страна, в проблясъците на съзнание, когато се вкопчваше в конкретни детайли или мисли, които му позволяваха да се позабави и овладее, Макс успя да съхрани от тази сутрин два важни факта: в мигове на върховно напрежение Меча Инсунса шепнеше безсрамни думи, неприсъщи за една дама, а по плътта й, нежна и хладна, прелестно мека на подходящите места, имаше синкави петна, които приличаха на следи от удари.

Скоро след като слънцето се скри зад високите скали около пристанището на Соренто, светнаха и електрическите крушки в своите картонени и книжни фенери. На тази изкуствена светлина, не толкова точна и вярна като онази, която току-що беше залязла, хвърляйки последен морав отблясък по небето и водата, най-скорошните промени в лицето на жената пред Макс Коста сякаш се изпаряваха. Така меката електрическа светлина, огряваща масите в „Тратория Стефано“, изтрива следите от отминалите години и възвръща старите, ясни очертания на лицето на Меча Инсунса, отличавало се някога с изключителна красота.

— Никога не съм предполагала, че шахът ще промени по този начин живота ми — казваше тя. — Всъщност този, който го промени, беше синът ми. Шахът беше просто обстоятелство… Може би, ако беше музикант или математик, резултатът щеше да е същият.

Близо до морето все още е топло. Ръцете на жената са голи, лекото кремаво сако е преметнато на облегалката на стола, тя носи скромна, памучна виолетова рокля, дълга и елегантна, която подчертава все още стройната й фигура — съзнателно игнорирайки модата на късите поли и ярките цветове, които дори жени на определена възраст възприемат напоследък. На шията й сияе перлената огърлица, навита три пъти. Макс седи неподвижно срещу нея, проявявайки само естествената за този случай учтивост. Необходимо е внимателно наблюдение, за да разпознаеш шофьора на доктор Хугентоблер в спокойния побелял мъж, който слуша любезно, леко приведен над масата, пред чаша, в която едва е наквасил устни, верен на стария принцип: малко алкохол, когато си поставил на карта нещо важно. Изглежда безупречно в своя двуреден тъмен блейзър, сив фланелен панталон, бледосиня риза тип „Оксфорд“ и кафява плетена вратовръзка.

— А може би нямаше да е същият — продължава Меча Инсунса. — Светът на професионалния шах е сложен. Взискателен. Изисква необикновени неща. Особен начин на живот. Определя в голяма степен живота на тези, които заобикалят шахматистите.

Отново замълчава замислено и свежда глава, прокарвайки пръст — ноктите й са заоблени и добре поддържани, без лак — по края на празната си чаша от кафе.

— В живота ми — добавя след малко — имаше радикални прекъсвания, обрати, маркиращи следващите му етапи. Смъртта на Армандо по време на войната в Испания беше един от тези моменти. Тя ми възвърна известна свобода, която може би дори не исках и не ми беше нужна — отново замълчава, поглежда Макс и прави неясен жест, може би на примирение. — Друг такъв случай беше, когато открих, че синът ми е изключително надарен в областта на шаха.

— Разбирам, че си посветила живота си на него.

Тя побутва чашата настрана и се отдръпва малко назад, облягайки се на стола.

— Може би е прекалено да се твърди подобно нещо. Трудно е да обясниш на страничен човек какво означава синът ти за теб. Нямаш деца, нали?

Макс се усмихва. Спомня си много добре, че тя беше задала същия въпрос в Ница преди почти тридесет години и той бе отговорил по същия начин.

— Не, доколкото знам… Защо шах?

— Защото Хорхе беше обсебен от него още от дете. За него той беше наслада и страдание. Представи си да видиш някой, когото обичаш силно, с цялата си душа, да се опитва да разреши някаква задача, едновременно неясна и сложна. Жадуваш да му помогнеш, но не знаеш как. Тогава търсиш някой, който да направи за него това, което ти не можеш. Учители, помощници…

Оглежда се наоколо със замислена усмивка, а Макс внимателно следи всеки неин жест и всяка нейна дума. По-нататък, към рибарския пристан, масите на съседния ресторант, „Тратория Емилия“, са празни, а един келнер с отегчен вид бъбри с готвачката на вратата. Само група американци се смеят и говорят на висок глас на терасата на трето заведение, разположено в другия край на плажа, а на фона, от джубокс или от грамофон, се носи гласът на Едоардо Виянело, който пее „Абронзатисима“.

— Сигурно нещо подобно изпитва майка, чийто син се е пристрастил към дрогата… Като не може да го откъсне от нея, решава да му я набави сама.

Погледът й се рее далеч зад Макс и рибарските лодки, издърпани на пясъка, към далечните светлини, които обграждат залива и се редят нагоре по далечния, черен склон на Везувий.

— Беше непоносимо да го гледам как страда пред една шахматна дъска — продължи. — Дори сега не ми се отразява добре. В началото исках да го избегна. Не съм от майките, които тласкат синовете си до крайност, проектирайки върху тях собствената си амбиция. Напротив, опитах се да го отдалеча от играта… Но когато се убедих, че е невъзможно, че си играем на криеница и че това може да го отдалечи от мен, не се двоумих.

Ламбертучи, собственикът, се появява да пита дали имат нужда от нещо и Макс поклаща отрицателно глава. „Не ме познаваш, предупреди го той, когато се обади следобеда по телефона, за да запази маса. Ще дойда в осем, когато капитанът си отиде и прибереш шаха. Официално съм идвал не повече от два пъти в твоето заведение, така че никакво интимничене тази вечер. Искам дискретна и спокойна вечеря: първо паста с миди, като второ прясна риба на плоча, добро и студено бяло вино и на твоя племенник с китарата да не му хрумне, както обикновено, да изтезава «O sole mio». Един ден ще ти обясня останалото. Или пък може би не.“

— Когато го наказвах — продължава да разказва Меча Инсунса, — отиваше понякога в стаята си и го намирах неподвижен на леглото с поглед, вперен в тавана. Разбрах, че не му беше нужно да вижда фигурите. Играеше във въображението си, използвайки като дъска тавана… Така че застанах на негова страна, с всички средства, с които разполагах.

— Какъв беше като малък? Четох, че започнал да играе много рано.

— В началото беше нервно дете. Много нервно. Плачеше безутешно, когато допускаше грешка и губеше. Първо аз, а после и неговите преподаватели, трябваше да го заставяме да мисли, преди да премества фигурите. Вече се различаваше онова, което по-късно щеше да бъде негов стил на игра: елегантен, брилянтен и бърз, винаги готов да жертва фигури при атаките.

— Още едно кафе? — предлага Макс.

— Да, благодаря.

— В Ница живееше от кафе и цигари.

Жената се усмихва неопределено, безразлично.

— Това са единствените стари навици, които съм запазила, въпреки че сега съм по-умерена.

Идва Ламбертучи и донася поръчката с непроницаемо изражение и малко пресилена коректност, поглеждайки изкосо жената. Изглежда, одобрява вида й, тъй като намигва скришом, преди да отиде при келнера и готвачката от другия ресторант, за да си говорят за свои неща. От време на време се обръща и Макс знае какво си мисли: в каква ли комбинация се е забъркал тази вечер старият пират? Облечен с такава безупречна, небрежна елегантност, че и в компания.

— Обикновено се смята, че шахът се състои от гениални импровизации — казва в момента Меча Инсунса, — но не е вярно. Изискват се научни методи, проучване на всички възможни положения в търсене на нови идеи… Един голям играч познава ходовете на хиляди партии, чужди и собствени, които се опитва да подобри с нови дебюти и други варианти, изучавайки своите предшественици също като човек, който учи езици или решава алгебрични задачи. За това се доверява на екипите от помощници, учители и анализатори, за които ти говорих тази сутрин. Обкръжението на Хорхе е различно, според случая. Един от тези хора е неговият учител Емил Карапетян, който винаги ни придружава.

— И руснакът ли има помощници?

— Най-различни, дори един служител от тяхното посолство в Рим, представи си. За Съветския съюз шахът е държавен въпрос.

— Чух, че са заели една цяла сграда с апартаменти, до парка на хотела. И че сред тях имало дори хора от КГБ.

— Не се учудвай, свитата на Соколов възлиза на дузина, въпреки че турнирът „Кампанела“ е само подготовка за световния шампионат… След няколко месеца, в Дъблин, Хорхе ще разполага с четирима или петима анализатори и лични асистенти. Сам прецени колко хора ще доведат руснаците.

Макс отпива малка глътка от чашата си.

— Вие колко сте?

— Тук сме трима, ако броиш и мен. Освен Карапетян ни придружава и Ирина.

— Момичето? Мислех, че е приятелка на сина ти.

— Да, така е, но е и изключителна шахматистка. На двайсет и четири години е.

Макс слушаше внимателно, като че ли това беше първата новина по въпроса.

— Рускиня?

— Родителите й са от Югославия, но е родена в Канада. Била в отбора на тази страна на олимпиадата в Тел Авив, и е сред дванайсетте или петнайсетте най-добри шахматистки в света. Има титла на гросмайстор. Те двамата с Карапетян са твърдото ядро на нашия екип от анализатори.

— Харесва ли ти за снаха?

— Можеше и да е по-зле — жената отговаря равнодушно, без да приеме играта, предложена от усмивката на Макс. — Тя има сложен характер, като всички шахматисти. В главата й има неща, които при нас с теб никога няма да има… Но двамата с Хорхе се разбират добре.

— Добра ли е като помощник, анализатор или както там се казва?

— Да, много.

— И как приема това маестро Карапетян?

— Ами в началото ревнуваше и ръмжеше като куче, което си пази кокала. Момиче, мърмореше. И разни такива. Но тя е умна. Вече го върти на малкия си пръст.

— А теб?

— О, при мен е различно — Меча Инсунса допива останалото кафе. — Аз съм майката, разбираш ли?

— Ясно.

— Аз гледам отдалеч… Внимателно, но отдалеч.

Чуват се гласовете на американците, които минават зад гърба на Макс и се отдалечават към рампата, която води към високата част на Соренто. След това всичко утихва. Жената гледа замислено белите и червени квадратчета на покривката, като играч, застанал пред шахматна дъска.

— Има неща, които не мога да дам на сина си — добавя тя изведнъж, вдигайки глава, — и не става въпрос само за шаха.

— И докога…?

Докогато иска той, отговаря тя без колебание. А Хорхе иска тя да е до него. Когато това приключи, тя се надява да си даде сметка навреме и да се оттегли дискретно, без драматизъм. Има комфортна къща в Лозана, пълна с книги и плочи. Една библиотека и един малко закъснял живот, които е подреждала през всичките тези години. Място, където да угасне в мир, когато дойде моментът.

— Все още си много далеч от това. Убеден съм.

— Винаги си бил ласкател, Макс… Един елегантен мошеник и красив измамник.

Той навежда глава, скромно, като че пикантният комплимент го смущава прекалено. Какво бих могъл да кажа, отговаря жестът му на светски човек. На нашата възраст.

— Прочетох нещо преди доста време — добавя тя, — което ме накара да си спомня за теб. Цитирам по памет, но беше нещо горе-долу такова: „Мъжете, милвани от много жени, ще прекосят долината на сенките с по-малко страдание и по-малко страх…“ Как ти се струва?

— Изразително.

Мълчание. Сега тя изучава чертите на мъжа, като че ли се опитва да го разпознае въпреки промените. Очите й проблясват леко на светлината на книжните фенери.

— Наистина ли не си се женил никога, Макс?

— Предполагам, че това би ограничило способността ми да прекося долината на сенките, когато ми дойде редът.

Нейният спонтанен и висок, момичешки смях, кара Ламбертучи, келнерът и готвачката, които продължават да бъбрят в съседната тратория, да се обърнат.

— Проклет лъжец. Винаги те е бивало в тези реплики… Способен си бързо да присвоиш чуждото.

Той докосва маншетите на ризата си, за да се увери, че се подават колкото трябва от ръкавите на сакото. Мрази модерният начин да се показва почти целият маншет, както и вталените кройки на саката, крещящите вратовръзки, ризите с дълги краища на яките и тесните, разширени надолу панталони.

— Настина ли през всички тези години си си мислила за мен?

Пита я, взрян в златните й ириси. Тя леко навежда глава настрани, без да престава да го наблюдава.

— Признавам, да. Понякога.

Макс прибягва до най-ефикасното от своите оръжия: белозъбата усмивка, грейваща толкова спонтанно, която през изминалите години бе имала толкова опустошителен ефект върху жените, към които е била отправена, дори върху най-неподатливите.

— Не само покрай тангото на старата гвардия?

— Разбира се.

Жената кимва и се усмихва леко, приемайки играта. Това вдъхва малко смелост на Макс да се позабавлява, опитвайки късмета си като бикоборец, който, забелязал, че публиката е на негова страна, удължава борбата. Кръвта пулсира ритмично в старите артерии, пулсът му е равномерен и уверен, като по време на някогашните приключения, съпроводен от доза оптимистична еуфория, подобна на онази, до която довеждат два аспирина, изпити с кафе след прекарана безсънна нощ.

— Въпреки това — отбелязва той със съвършено спокойствие, — това е едва третият път, в който ти и аз се срещаме: на „Кап Полонио“ и в Буенос Айрес през двайсет и осма, и в Ница, девет години по-късно.

— Може би винаги съм имала слабост към негодниците.

— Меча, бях просто млад.

Жестът, с който придружава отговора, е още един жокер от неговия репертоар: скромно свеждане на глава, придружено от непринуден жест на лявата ръка, отхвърлящ второстепенното, тоест всичко, което го заобикаля, с изключение на жената пред него.

— Да, млад и елегантен нехранимайко, както вече казах. От това живееше.

— Не — възразява той учтиво. — Това ми помагаше да живея, което не е същото… Бяха трудни времена. Всъщност времената винаги са трудни.

Казва го, гледайки огърлицата, и Меча Инсунса забелязва погледа му.

— Помниш ли я?

Макс прави жест на засегнат джентълмен или нещо много подобно.

— Разбира се, че си я спомням.

— Би трябвало, разбира се — тя опипва за миг перлите. — Би трябвало да я помниш от Буенос Айрес… Или от Монтевидео, когато всичко свърши. Същата като едно време.

— Не бих могъл да я забравя — старият салонен танцьор прави подходящата меланхолична пауза. — Продължава да е прекрасна.

Сега тя като че ли не обръща внимание, вглъбена в собствените си спомени.

— Онзи случай в Ница… Как ме използва тогава, Макс! И колко бях глупава! Вторият ти мръсен номер ми струва приятелството със Сузи Фериол, между другото. А после така и не узнах нищо повече за теб.

— Издирваха ме, ако си спомняш. Трябваше да си тръгна. Убитите мъже… Щеше да е лудост да остана там.

— Много добре си спомням. Всичко. Дори разбирам, че то ти послужи като прекрасен претекст.

— Грешиш. Аз…

Сега тя е тази, която вдига ръка.

— Не продължавай в тази посока. Ще провалиш приятната вечеря.

Като продължение на жеста, тя протяга непринудено ръка над масата и докосва лицето на Макс, само за момент. Инстинктивно, той полага целувка върху пръстите й, докато те се отдръпват.

— Господи… Истина е. Ти си най-красивата жена, която някога съм виждал.

Меча Инсунса отваря чантата си, изважда пакет „Мурата“ и слага една в устата си. Навеждайки се над масата, я запалва със златната запалка „Дюпон“, която преди няколко дни се намираше в кабинета на доктор Хугентоблер. Тя издишва дима и се обляга назад на стола.

— Не бъди идиот.

— Все още си красива — настоява той.

— Не се прави на още по-голям идиот. Погледни се. Дори ти не си същият.

Сега Макс е искрен. Или поне би могъл да бъде.

— При други обстоятелства аз…

— Всичко беше случайност. При други обстоятелства не би имал никакъв шанс.

— За какво?

— Знаеш за какво. Да се доближиш до мен.

Много дълга пауза. Жената избягва очите на Макс и пуши, гледайки фенерчетата, рибарските къщички, които се издигат по протежение на плажната ивица, купищата мрежи в изтеглените на брега лодки в полумрака.

— Първият ти мъж беше истински негодник — казва той. Меча Инсунса не отговаря веднага: две дръпвания от цигарата и дълго мълчание.

— Остави го на мира — казва тя накрая. — Армандо е мъртъв от почти тридесет години. И беше изключителен композитор. Освен това само ми даваше онова, което исках. Както аз правя със сина си до известна степен.

— Винаги съм бил сигурен, че той те е…

— Покварил? Не говори глупости. Имаше си своите вкусове, разбира се. Странни понякога, но никой не ме е задължавал да участвам в тази игра. Аз си имах своите вкусове. В Буенос Айрес, както и навсякъде другаде, бях абсолютна господарка на постъпките си. И спомни си, че в Ница той вече не беше с мен. Бяха го убили в Испания. Или са щели да го убият всеки момент.

— Меча…

Той поставя ръка върху ръката на жената, която лежи на масата. Тя я издърпва полека, без ожесточение.

— Да не си си го помислил, Макс. Ако кажеш, че съм била голямата любов на живота ти, ще стана и ще си тръгна.

[1] Битката, известна още като „Бедствието при Ануал“, завършва с жестоко поражение на испанските части, опитващи се да потушат бунт в испанско Мароко на 22 юли 1921 г. Поражението довежда до сериозна политическа криза и преосмисляне на колониалната политика на Испания относно областта Риф. — Б.пр. ↑

[2] Монета от пет песети. — Б.пр. ↑

[3] Ресторант в Буенос Айрес, 1877–1912, смятан заедно от люлките на тангото. „Блондинката Мирея“ е танго, често изпълнявано там. — Б.пр. ↑

5.
Една отложена партия

— Не си представях така този град — каза Меча.

Беше топло и горещината ставаше по-тежка поради близостта с Риачуело. Макс си беше свалил шапката, за да проветри овлажнялата лента от вътрешната страна, и вървеше с нея в едната ръка, а другата беше пъхнал в джоба на сакото. Неговите крачки и тези на жената се догонваха понякога, приближавайки се толкова, че двамата се докосваха за миг, преди отново да се отдръпнат един от друг.

— Буенос Айрес има много лица — отбеляза той. — Но те всъщност се свеждат до две: лицето на успеха и лицето на провала.

Бяха обядвали заедно близо до „Феровиария“, в странноприемницата „Ел Пуентесито“, на петнайсет минути път с автомобил от пансион „Кабото“. Преди това, докато слизаха от лимузината „Пиърс-Ароу“ — мълчаливият Петроси пак беше на волана и не погледна нито веднъж Макс в огледалото за обратно виждане — Меча и танцьорът пиха аперитив в едно заведение точно до железопътната гара под снимка на „Спортиво Баракас“ и надпис с препоръката „Молим за ред, култура и да не се плюе на пода“. Жената пи сироп от нар с газирана вода, а той — вермут „Кора“ с няколко капки „Амер Пикон“, а докато пиеха, отвсякъде ги следяха любопитни погледи, сред шума от испанска и италианска реч; мъже с медни верижки на жилетките играеха на карти, пушеха и облекчаваха гърлата си, плюейки тлъсти храчки в плювалниците. Тя беше тази, която настоя Макс да я заведе след това в скромния ресторант, където баща му бе събирал в неделя семейството, същия, за който й беше говорил предишната нощ. Когато пристигнаха, Меча се наслади на равиолите и месото, печено на плоча, към които добавиха, по съвета на един отракан келнер галисиец, половин бутилка калифорнийско вино „Мендосино“, тръпчиво и ароматно.

— След като правя любов, огладнявам — беше казала тя спокойно.

Гледаха се продължително по време на обяда, като уморени съзаклятници, без изобщо да обсъждат случилото се в пансиона на улица „Адмирал Браун“. Меча се държеше съвсем непринудено — владееше се до съвършенство, забеляза Макс с учудване — и салонният танцьор се замисли върху последиците от случилото се за тяхното настояще и бъдеще. Продължи да мисли за това през останалата част от обяда, прикривайки се с привичните си добри маниери и крайна учтивост, въпреки че често се разсейваше в пресмятанията, разтърсен до мозъка на костите си от живия спомен, толкова силен и скорошен, за меката и хладна плът на жената, която го гледаше над вдигнатата към устните си чаша. Тя мълчеше, сякаш изучаваше с подновено любопитство мъжа срещу себе си.

— Бих искала да се поразходя — каза тя по-късно — покрай Риачуело.

Пожела да повърви известно време в покрайнините на Ла Бока, накара Петроси да спре и сега двамата вървяха по северния бряг на лагуната Роча, следвани от автомобила с мълчаливия шофьор на волана, движещ се бавно от лявата страна на улицата. В далечината, отвъд черните оголени греди от корубата на един полупотопен близо до брега платноход — Макс си спомни, че е играл в него като малък — се издигаше конструкцията на моста „Авелянеда“.

— Донесла съм ти подарък — каза тя.

И постави едно пакетче в ръцете на Макс. Беше малка, продълговата калъфка, установи той, след като махна опаковката. Кожена кутийка с ръчен часовник вътре: прекрасен, квадратен златен „Лонжин“ с римски цифри и секундарник.

— По какъв повод? — попита той.

— Каприз. Видях го на витрината на един магазин на улица „Флорида“ и се запитах как ли ще изглежда на китката ти.

Помогна му да нагласи стрелките на часа, да го навие и да си го сложи. Добре изглежда, каза Меча. Изглеждаше много добре, разбира се, с кожената каишка и златната катарама, върху загорялата до бронзово китка на салонния танцьор. Беше изискана вещ, подходяща за Макс. „Подходяща за теб“, настоя тя. „Ръцете ти са създадени за часовници като този.“

— Предполагам, че не за пръв път жена ти подарява нещо.

Гледаше я равнодушно, преструвайки се на безразличен.

— Не знам… Не си спомням.

— Разбира се. А и аз не бих ти простила, ако си спомниш.

До брега имаше кафенета и ресторантчета, някои със съмнителна слава през нощта. Изпод късата периферия на шапката с форма на камбана, която очертаваше лицето й, Меча наблюдаваше безработните мъже по риза, жилетка и с каскети, насядали край масите до вратата или по пейките на площада, до файтоните с коне и камионетките, които спираха там. На места като това, така беше чул Макс да говорят родителите му преди години, се научава философията на различните народи: меланхолични италианци, подозрителни евреи, брутални и упорити германци, испанци, заслепени от завист и гибелно високомерие.

— Все още слизат от корабите, също както е слязъл баща ми — каза той, — решени да постигнат мечтата си… Мнозина остават по пътя, изгнивайки като дървото на този кораб, затънал в калта. В началото изпращат пари на жена си и децата, които са оставили в Астурия, в Калабрия, в Полша… Накрая животът им започва полека да гасне и те изчезват. Угасват в някоя мизерна кръчма или евтин бардак. Седнали на маса, сами, пред бутилка, която никога не задава въпроси.

Меча гледаше четири перачки, които се задаваха срещу тях с големи кошове влажно пране: с преждевременно остарели лица и ръце, захабени от сапуна и четката. Макс би могъл да измисли история за всяка една от тях и да й даде име. Такива лица и ръце или други, също като тези, бе виждал около себе си като дете.

— Жените, поне тези с приятна външност, имат възможност да се устроят по-добре — добави. — За известно време, разбира се. Преди да се превърнат в повехнали майки на семейство, и то тези, на които е провървяло най-много. Или най-малко, според философията на тангото… Зависи как ще се погледне на нещата.

Последният му коментар я накара да се обърне и тя го погледна с подновено внимание.

— Има ли тук много проститутки?

— Представи си — Макс направи жест, който обхващаше всичко наоколо, — това е земя на емигранти, а по-голямата част от тях са самотни мъже. Има специализирани организации в доставката на жени от Европа… Най-важната е еврейска — „Цви Мигдал“. Специализирана в докарване на рускини, румънки и полякини… Купуват жени за три хиляди песос и ги амортизират за по-малко от година.

Чу смеха на Меча. Сух, без настроение.

— Колко биха платили за мен?

Той не отговори, а направи още няколко крачки в мълчание.

— Какво очакваш от бъдещето, Макс?

— Да остана жив възможно най-дълго, предполагам — сви той рамене откровено. — Да разполагам с онова, от което имам нужда.

— Невинаги ще бъдеш млад и красив. А старостта?

— Не ме притеснява. Имам много други грижи преди нея.

Погледна я косо: тя вървеше, разглеждайки всичко с полуотворена уста, сякаш удивена от новото, което виждаше. Макс си каза, че тя е нащрек като ловец, приготвил торбата за трофеите, като че ли искаше да запечата незаличимо всяка сцена в паметта си: къщите, тухлени и дървени, сини и зелени, с ламаринени покриви, редящи се край железопътната линия, чиито релси бяха покрити с ръжда; орловите нокти, надничащи от дворовете през оградите и над зидовете, стените, увенчани със стъкло от натрошени бутилки; платаните и сейбите[1] с червени цветове, които на места оживяваха улиците. Тя се движеше много бавно сред всичко това, изучавайки любопитно всяка подробност, но съхранявайки равнодушие. Движенията й бяха също толкова естествени, колкото и преди три часа, когато се разхождаше гола из стаята на Макс, спокойна като кралица в покоите си. Слънчевият правоъгълник от прозореца подчертаваше в контражур удължените, елегантни линии на тялото й, изумително и гъвкаво, позлатявайки нежния къдрав мъх между краката.

— А ти? — позаинтересува се Макс. — И ти няма да си вечно млада и красива.

— Аз имам пари. Имах и преди да се омъжа… Сега това са стари пари, така да се каже, свикнали със самите себе си.

Не се поколеба да отговори: спокойна, обективна. Завърши думите си с пренебрежителна гримаса.

— Ще се учудиш да узнаеш до каква степен парите опростяват нещата.

Той се засмя.

— Мога да си представя.

— Не. Съмнявам се, че можеш.

Отдръпнаха се, за да направят място на един разносвач на лед. Той вървеше прегърбен под тежестта на огромен капещ блок, подпрян на рамото му върху предпазваща гумена подложка.

— Имаш право — каза Макс. — Не е лесно да се поставиш на мястото на богатите.

— Ние с Армандо не сме богати хора. Просто имаме достатъчно, за да живеем добре.

Макс се замисли над разликата. Бяха спрели до перилата, които се простираха край пътеката, следвайки завоя на лагуната Роча. Хвърляйки поглед назад, той установи, че изпълнителният Петроси също беше спрял автомобила малко по-надалеч.

— Защо се омъжи?

— Е, добре — тя гледаше корабите, шлеповете и гигантската конструкция на моста „Авелянеда“. — Армандо е много интересен човек… Когато се запознахме, вече беше успял композитор. До него можех да се движа във вихъра на събитията. Приятели, спектакли, пътувания… Щях да изпитам всичко това рано или късно, разбира се. Но той ми позволи да го изпитам по-рано от предвиденото. Да изляза от дома си и да навляза в живота.

— Обичаше ли го?

— Защо говориш в минало време? — Меча продължаваше да гледа моста. — Във всеки случай, въпросът звучи странно от устата на човек, който танцува срещу заплащане по хотели и трансатлантически кораби.

Макс докосна лентата от вътрешната страна на шапката. Вече беше изсъхнала. Сложи си шапката отново, леко кипната над дясното око.

— Защо аз?

Тя беше проследила движенията му внимателно, сякаш я интересуваше всеки детайл. Одобрително. Когато чу въпроса на Макс, очите й светнаха закачливо.

— Знаех, че имаш белег, още преди да го видя.

Като че ли всеки момент щеше да прихне да се смее, забелязала неговото объркване. Няколко часа преди това, без въпроси и коментари, Меча беше погалила този белег на кожата му, поставяйки устни върху него, облизвайки капките пот, които блестяха по голото му тяло, по следата от куршум, получен преди седем години, докато бавно се изкачваше с другарите си по един склон, където между скалите и храстите се разсейваше сутрешната мъгла в Деня на Мъртвите.

— Някои мъже имат нещо в погледа и в усмивката си — добави Меча след малко, решила, че той заслужава да получи обяснение. — Мъже, които сякаш носят със себе си невидим куфар, натъпкан със загадъчни неща.

Сега оглеждаше шапката му, възела на вратовръзката, закопчаното средно копче на жилетката. Оценяваше го.

— Освен това си красив и спокоен. Дяволски добре сложен… — По причина, която на него му убягваше, изглежда оценяваше това, че точно сега той не отваряше уста. — Харесва ми хладнокръвието ти, Макс — добави тя. — До известна степен е много подобно на моето.

Продължи още един момент да го гледа, вглъбена в себе си. Много съсредоточена и неподвижна. След това вдигна ръка, за да погали брадичката му, без да я е грижа, че Петроси може да я види от автомобила.

— Да — заключи тя. — Харесва ми това, че не мога да ти се доверя.

Тя тръгна отново и Макс я последва, крачейки до нея, докато се опитваше да възприеме всичко, което ставаше. Опитваше се да намали собственото си объркване до разумни граници. Минаха покрай старец, който въртеше ръчката на стара латерна „Риналди“, изтръгвайки от нея тактовете на „Ел Чокло“[2], докато конят, който теглеше количката, изливаше плътна струя пенеста урина по паважа.

— Ще отидем ли вдругиден пак във „Феровиария“?

— Ако мъжът ти иска, да.

Тонът й беше различен. Почти лекомислен.

— Армандо е въодушевен… Снощи, когато се върнахме в хотела, говореше само за това. Дълго време стоя по пижама, без да може да заспи, записваше си нещо, пълнеше пепелниците и си тананикаше. Рядко съм го виждала такъв… Казваше „Този палячо Равел ще си изяде болерото с майонеза“, и се смееше… Много е раздразнен заради поетото задължение да бъдем тази вечер в театър „Колон“. Испанската патриотична федерация или нещо подобно организира концерт в негова чест. И за завършек на вечерта се предвижда официално събиране, посветено на тангото, в едно луксозно кабаре, наречено „Фоли Бержер“, така ми се струва. И дрескод. Представи си какъв ужас.

— Ще отидеш ли с него?

— Естествено. Няма да го пусна да отиде сам, докато всички онези напудрени вълчици от „Гардън Корт“[3] се навъртат наблизо.

Щели да се видят утре, добави след малко. Ако Макс нямал други ангажименти, можело да му изпратят колата на булевард „Адмирал Браун“, към седем. Да пият аперитива си в „Ричмънд“, например, а след това да вечерят в някое симпатично местенце в центъра. Споменали й за един елегантен и много модерен ресторант,"Лае Виолетас", като че ли така се казвал. И за друг, в една кула на улица „Флорида“, над пасажа „Гуемес“.

— Няма нужда — Макс не изпитваше желание да се вижда с Армандо де Троейе на труден терен и да поддържа светски разговор. — Ще се видим в „Палас“ и ще тръгнем направо към Баракас… Имам работа в центъра.

— Този път ми дължиш едно танго. На мен.

— Разбира се.

Тръгнаха да пресичат улицата и спряха, когато зад гърба им иззвъня камбанката на един трамвай. Той прелетя забързано, плъзгайки се под електрическите кабели, прокарани между стълбове и сгради: дълъг, зелен и празен, с изключение на ватмана и облечения в униформа кондуктор, който ги погледна от платформата.

— Виждам една тъмна лагуна, когато става дума за живота ти, Макс… Този белег и останалото… Как пристигна в Париж и защо го напусна?

Неудобен въпрос, каза си той. Но може би имаше право. Поне да попита. А и не го беше правила до сега.

— Няма нищо тайно в това. Видя белега… Раниха ме в Африка.

Тя не прояви учудване. Като че ли да стрелят по теб беше нещо нормално за един салонен танцьор.

— Защо беше там?

— Спомни си, че известно време съм бил войник.

— Предполагам, че тогава е имало войници на много места. Защо ти си бил там?

— Мисля, че вече ти разказах малко на „Кап Полонио“… Беше по време на катастрофалното ни поражение при Ануал, в Риф. След толкова хиляди загинали имаха нужда от ново пушечно месо.

За миг Макс се опита да прецени дали беше възможно да обобщи в една дузина думи толкова много сложни понятия като неизвестност, ужас, смърт и страх. Явно не можеше.

— Мислех, че съм убил човек — допълни той с безразличие — и се записах в Легиона… След това узнах, че не е умрял, но вече нямаше връщане назад.

— Сбиване?

— Нещо такова.

— За жена?

— Не, не беше толкова романтично. Дължеше ми пари.

— Много?

— Достатъчно, за да забия в него собствената му кама.

Видя как златните ириси заискриха. Може би от удоволствие. Макс мислеше, че вече познава този блясък. Отпреди няколко часа.

— А защо точно Легиона?

Той присви очи, спомняйки си отново ярката светлина в улиците и дворовете на Барселона, страха да не се сблъска с някой полицай, недоверието към собствената си сянка, плаката, залепен на стената на улица „Пратс де Мольо“ номер 9: „За тези, които животът е разочаровал, за тези, които нямат работа, за тези, които живеят без бъдеще и надежда. Слава и печалба.“

— Плащаха три песети за ден служба — заключи. — И сменяш самоличността си, там човек е в безопасност.

Меча отново полуотвори устни, заслушана с жадно любопитство.

— Добре… Записваш се и вече си друг?

— Нещо подобно.

— Трябва да си бил много млад.

— Излъгах за възрастта си. Изглежда, това не ги интересуваше много.

— Тази система ме очарова. Приемат ли жени?

След това се поинтересува от останалата част от живота му и Макс спомена непринудено някои от етапите, отвели го до салона за танци на „Кап Полонио“: Оран, старото пристанище на Марсилия и евтините кабарета на Париж.

— А тя коя беше?

— Тя?

— Да. Любовницата, която те научи да танцуваш танго.

— Защо предполагаш, че е била любовница, а не учителка по танго?

— Има очевидни неща… Начинът на танцуване.

Той помълча за миг, замислен над чутото, след това запали цигара и заговори за Боске. Само необходимото. В Марсилия се беше запознал с унгарката, която после го заведе в Париж. Тя му купи фрак и известно време работеха заедно като двойка танцьори в „Лапен Ажил“ и в други по-евтини заведения.

— Красавица?

Димът от тютюна загорча и Макс веднага хвърли цигарата в мазната вода на Риачуело.

— Да. Известно време беше.

Не разказа нищо повече, въпреки че картините се редяха една след друга в спомените му: прекрасното тяло на Боске, черната й коса, подстригана „а ла Луиза Брукс“, красивото лице, обрамчено от сламени или филцови шапки, усмихващо се в оживените кафенета на Монпарнас — там, където, твърдеше тя с невероятна наивност, се премахват класовите бариери. Винаги провокативна и пламенна, със своя хрипкав глас и марсилския си жаргон, готова на всичко, понякога танцьорка, понякога модел, седнала пред кафе със сметана или чаша евтин джин в някой от ратановите столове на терасата на „Дом“ или в „Ла Клозери де Липа“, сред американски туристи, писатели, които не пишеха и художници, които не рисуваха. „Je danse et jepose“[4], казваше обикновено на висок глас, като че ли предлагаше тялото си при удобен повод на живописта и славата. Закусваше в един на обед — двамата с Макс рядко си лягаха преди зазоряване — в любимото си място, „При Розали“, там се срещаше с приятели — унгарци и поляци, които й намираха ампули морфин. Наблюдаваше постоянно всичко наоколо, оглеждаше с пресметлива алчност добре облечените мъже и жените, окичени с бижута, палтата от скъпи кожи и луксозните автомобили, които се движеха по булеварда — така, както гледаше всяка вечер и клиентите на посредственото кабаре, в което тя и Макс танцуваха елегантно танго, в коприна и фрак, или притиснати в апашко танго, той с фланелка на черти, тя с черни мрежести чорапи. Тя беше винаги в очакване на подходящото лице и решаващата дума. На възможността, която никога не дойде.

— И какво стана с тази жена? — пожела да узнае Меча.

— Остана назад в миналото.

— Много назад ли?

Той не отговори. Меча продължаваше да го изучава и преценява.

— А ти как направи крачка към доброто общество?

Макс се връщаше много бавно към Буенос Айрес. Неговите очи отново фокусираха улиците на Ла Бока, които стигаха до площадчето, бреговете на Риачуело и моста „Авелянеда“. Към женското лице, което го наблюдаваше въпросително, учудено, може би заради изражението, което в този миг сгърчваше неговото лице. Салонният танцьор примигна, сякаш блясъкът на деня му пречеше, също както раняващата светлина на Барселона, на Мелиля, на Оран или на Марсилия. И тази светлина на Буенос Айрес раняваше погледа, заслепявайки ретината му, запечатала друга светлина, по-мътна и стара, озаряваща Боске, легнала на разхвърляното легло, обърната към стената. Нейният гол бял гръб, неподвижен в сивия полумрак на едно мръсно като живота утро. И самия Макс, затварящ вратата към тази картина, тихо, като че ли плъзгаше скришом капака на ковчег.

— В Париж не е трудно — ограничи се да добави той. — Там обществото е много смесено. Хора с пари посещават долнопробни места… Както ти и съпругът ти във „Феровиария“, но не изпитваха нужда от претекст.

— Гледай ти. Не зная как да разбирам това.

— Имах приятел в Африка — продължи той, без да обръща внимание на възражението й. — Говорих ти за него на кораба.

— Руският аристократ с дългото име? Спомням си. Каза, че умрял.

Той потвърди почти с облекчение. Беше му по-лесно да говори за това, отколкото за Боске, полугола в мъгливата утрин на улица „Фюрстенберг“, или за последния поглед на Макс към спринцовката, счупените ампули, чашите, бутилките и остатъците от ядене върху масата, за мътния проблясък на нещо като угризение.

Приятелят му, руснакът, каза Макс, твърдял, че бил царски офицер. Бил с войската на белогвардейците до евакуацията им от Крим, а оттам преминал в Испания, където се записал в легиона след някакъв скандал за пари и хазарт. Бил особен човек: надменен, елегантен, много се нравел на жените. Научил Макс на маниери, давайки му лустро от първа ръка — правилните начини да си завързва вратовръзката, как да сгъне носна кърпичка в горния джоб на сакото, точният набор на предястията, от аншоа до хайвер, които трябваше да придружават студената водка. „Беше забавно“, казал той веднъж, „да превърнеш в парче пушечно месо някой, който би минал за изискан господин“.

— Имаше роднини, изселили се в Париж, където някои припечелваха като портиери на хотели и шофьори на таксита. Други бяха успели да спасят парите си: сред тях един братовчед, собственик на кабаре, където се танцуваше танго. Един ден посетих братовчеда, получих работа и нещата потръгнаха… Можах да си купя подходящи дрехи, да заживея разумно и да попътувам малко.

— И какво стана с твоя руски приятел? Как умря?

Този път спомените на Макс не бяха мрачни. Поне не в традиционния смисъл на думата. Изкриви уста със съучастническа меланхолия, спомняйки си последния път, когато беше видял легионера Долгоруки-Багратион: с бутилка коняк и три проститутки в най-добрата стая в бардака на Тауима, за да предприеме, веднага след като свърши с едната и с другите, последната авантюра на живота си.

— Скучаеше. Тегли си куршума от скука.

Седнал на една от външните маси на бар „Ерколано“, под палмите на площада и часовника на „Ниркуло Сорентино“, с очилата за близко виждане, Макс чете вестниците. Сега, между десет и единадесет часа, е времето на най-голямо оживление в стария център, и от време на време близкият пукот на ауспух го кара да прекъсне четенето и да се огледа наоколо. Никой не би казал днес, че туристическият сезон е приключил: всички маси пред „Фауно“, от другата страна на улицата, са заети в часа на аперитива, вливащата се в площада улица „Сан Чезарео“ е оживена, а между сергиите за риба, плодове и зеленчуци, фиати, веспи и ламбрети се движат на шумни рояци по протежение на булевард „Италия“. Само конските впрягове стоят неподвижни в очакване на туристи, а отегчените кочияши бъбрят на групи, пушат и гледат жените, минаващи под мраморната статуя на поета Торквато Тасо.

„Ил Матино“ е публикувал обширен репортаж за двубоя Келер — Соколов, от който са изиграни няколко от предвидените партии. Последната е завършила с реми, а това изглежда облагодетелства руския шахматист. Според обясненията, които Ламбертучи и капитан Тедеско дадоха на Макс, всяка спечелена партия е една точка, а всеки противник отбелязва по половин точка, когато завършват наравно. Така Соколов има сега две точки и половина срещу една и половина за Келер. Специализираните журналисти са единодушни, че това положение е нестабилно. Макс чете дълго време всичко това с голям интерес, въпреки че прескача техническите обяснения, скрити в странни термини като „испански дебют“, „вариант на Петросян“, „защита Нимцович“. Това го интересува по-малко от обстоятелствата, в които се развива състезанието. „Ил Матино“ и останалите вестници наблягат на напрежението около двубоя, дължащо се не толкова на петдесетте хиляди долара, които ще получи победителят, колкото на обстоятелства от политическо и дипломатическо естество. Според току-що прочетеното от Макс, от две десетилетия руснаците държат водещите позиции на международно ниво в шахмата, титлата световен шампион преминава от един към друг гросмайстор от Съветския съюз, където тази игра е не само национален спорт от болшевишката революция насам — петдесет милиона любители сред двеста и няколко милиона жители, както се отбелязва в една от статиите, но е и повод за пропаганда в чужбина, затова и всеки турнир мобилизира всички ресурси на държавата. Това означава, пояснява един от коментаторите, че Москва залага всичко на турнира „Кампанела“. Най-вече защото именно Хорхе Келер след пет месеца ще се бори за световната титла срещу Соколов — неформалната капиталистическа ерес срещу стриктната съветска ортодоксия — след бурния пролог, какъвто се очаква да бъде двубоят в Соренто, шахматната битка на века.

Макс отпива глътка от своя коктейл „Негрони“, прелиства страниците на „Ил Матино“ и хвърля бегъл поглед на заглавията: музикантите от групата „Бийтълс“ имат намерение да се разделят, опит за самоубийство на френския рокаджия Джони Холидей, миниполите и дългите коси предизвикват революция в Англия… В раздела за международна политика се говори за друг вид революции: хунвейбините продължават да предизвикват сътресения в Пекин, негрите се борят за гражданските си права в Съединените щати, група наемници са задържани, когато се опитали да нахлуят в конгоанската провинция Катанга. На следващата страница, между едно заглавие за подготовката за изстрелване на друга космическа мисия на „Джемини“ — САЩ са начело в надпреварата за Луната — и реклама на гориво за автомобили — „Сложете тигър в двигателя“ — е поместена черно-бяла снимка: снажен американски войник, сниман отзад, носи на гръб виетнамско момче, което се обръща недоверчиво към камерата.

Една „Алфа Джулия“ минава наблизо с отворени прозорци и за момент Макс долавя мелодията, която звучи от радиото на колата. Вдига поглед от снимката на войника и детето — тя е извикала в паметта му спомен за други войници и други деца, отпреди четирийсет и пет години — и гледа объркано колата, която се отдалечава по булевард „Италия“, към жълто-бялата фасада на църквата „Санта Мария ди Кармине“, докато мозъкът му, все още зает с прочетеното във вестника, закъснява с няколко секунди да разпознае музиката, която беше чул: познатите тактове, изпълнени от оркестър с аранжимент, който включва ударни инструменти и електрическа китара, на известното, класическо парче, познато от четири десетилетия в цял свят като „Тангото на старата гвардия“.

Когато Макс спря рязко, пресичайки стъпката по средата, Меча го погледна за миг в очите и се залепи предизвикателно за него, поклащайки тялото си на едната и другата страна, плъзна едното си бедро покрай изнесения му напред, неподвижен крак. Той издържа безразлично допира с плътта под полата от лек крепон — жестът бе изключително интимен, макар че сякаш всички във „Феровиария“ ги гледаха — очите на дванайсет души от двата пола бяха насочени към тях. След това салонният танцьор, за да излезе от ситуацията, пристъпи крачка встрани и жената веднага го последва, свободно и много елегантно.

— Така ми харесваш — пошепна тя. — Бавно и спокойно, да не си помислят, че те е страх от мен.

Макс приближи уста до дясното ухо на жената, доволен от играта, въпреки рисковете.

— Страхотна жена си — каза той.

— Ти го казваш.

Нейната близост, нежният аромат на скъп парфюм, попил в кожата й, миниатюрните капчици пот по горната устна и в корените на косата засилваха желанието, събуждайки скорошния спомен: хладна и изморена плът, мирис на удовлетворяващ секс, потта на женското тяло, което и сега се потеше в ръцете на Макс, овлажнявайки тънкия плат на роклята, чиито поли се люшкаха в ритъма на тангото. Тази вечер заведението беше почти празно. Тримата музиканти на „Феровиария“ свиреха „Чике“[5], а на дансинга имаше само още две двойки, които танцуваха като че ли без желание, полюшвайки се бавно като пътници в трамвай: ниска, пълничка жена, чийто партньор беше младеж със сако и риза без яка или вратовръзка, както и блондинката със славянски вид, с която Макс беше танцувал предишния път. Тя носеше същата блуза на цветя и се движеше отегчено в ръцете на мъж с вид на работник, който беше само по жилетка и риза. Понякога, докато танцуваха, двойките се приближаваха една до друга и сините очи на танцьорката срещаха очите на Макс. С безразлично изражение.

— Мъжът ти пие прекалено много.

— Не се бъркай.

Той погледна загрижено перлената огърлица в деколтето на черната рокля, която едва покриваше коленете й — беше си я сложила тази вечер. После, с истинско безпокойство — във „Феровиария“ не беше препоръчително да се перчиш с бижута или да пиеш прекалено много — погледна масата, отрупана с бутилки, чаши и препълнени пепелници, където Армандо Де Троейе пушеше и пресушаваше големи чаши джин със сода в компанията на така наречения Хуан Ребенке, мъжът, който преди два дена беше танцувал танго с жена му. Малко след като бяха дошли и след като ги беше наблюдавал известно време, местният тип се приближи към тях, наперен с креолските си мустаци и зализаната с брилянтин черна коса, и тъмните си очи, които гледаха заплашително изпод периферията на шапката, която не свали и за миг. Дойде до масата, без да бърза, с недопушена, димяща пура в уста, с онази бавна походка, характерна за човек от предградията, с ръка в десния джоб, а очертанията на ножа издуваха леко от другата страна тясното, поръбено със сатен сако. Поиска позволение да се присъедини и поръча на келнерката с авторитета на клиент, свикнал не той да плаща сметката, още една неразпечатана бутилка „Дяве“ и пълен сифон сода. За да имал удоволствието да ги почерпи (гледаше Макс повече, отколкото съпруга), ако нямали нищо против.

Едноокият, който свиреше на бандонеон, и другарите му си взеха почивка, и подканяни от Де Троейе, придърпаха по един стол и седнаха на тяхната маса, присъединявайки се към групата, междувременно Меча и Макс се върнаха на местата си. Старата цилиндрова пианола пое музикалната щафета, възпроизвеждайки със скрибуцане няколко неузнаваеми танга. След дълга почерпка и приказки музикантите се върнаха към инструментите си и засвириха „Гуляйджийски нощи“, а Ребенке, килвайки още по-наперено филцовата си шапка, предложи на Меча да танцуват заедно. Тя се извини и отказа под предлог, че е уморена и въпреки че усмивката на „побратима“ остана равнодушна, опасният му поглед се задържа за миг върху Макс, сякаш винеше него, задето бе пренебрегнат. Ребенке докосна с два пръста периферията на шапката си, стана и се доближи до русата танцьорка, която се надигна с примирен вид, постави ръка върху рамото на местния тип и започна да танцува с нежелание. Кавалерът й изпълняваше стъпките с удоволствие, с димяща цигара в ръката, която бе поставил на гърба й, докато с дясната я водеше, мъжествено, сериозно, без видимо усилие. Застиваше неподвижно след всяко рязко спиране, за да започне отново да чертае сложни фигури, пристъпвайки напред и назад, прекъсвайки движенията в двете посоки, в началото на завъртането, докато жената, с покорно тяло и безразличен поглед — единият й крак се оголваше почти до бедрото в страничната цепка на прекалено късата пола, по парижка мода — се покоряваше на всяко движение, наложено от мъжа, във всяко завъртане и всяко навеждане.

— Как ти се струва тя? — обърна се Меча към Макс.

— Не зная… Простовата и уморена.

— Може би я контролира някоя от онези тайни организации, за които ти говореше… Може би са я довели от Русия или някъде оттам с измама.

— Бели робини — изфъфли Армандо де Троейе, надигайки с наслада нова чаша джин. Изглежда, че подобна възможност го забавляваше.

Макс погледна Меча, за да прецени дали тя говори сериозно. След миг съобрази, че не е така. Шегуваше се.

— По-вероятно е тукашна — отговори той.

Прозвуча неприятният смях на Де Троейе, който се намеси отново в разговора.

Макс забеляза, че многото изпит алкохол започваше да замъглява погледа му.

— Хубава е — каза композиторът. — Вулгарна, но хубава.

Меча продължаваше да гледа танцьорката: все така прилепена към партньора си, тя следваше котешките стъпки на „побратима“ по скърцащия дървен под.

— Харесва ли ти, Макс? — попита той неочаквано. Макс загаси в пепелника цигарата, която пушеше, печелейки време. Разговорът започваше да го притеснява.

— Не е зле — призна той.

— Каква придирчивост! Онази нощ като че ли ти харесваше да танцуваш с нея.

Макс погледна следата от червило по ръба на чашата на Меча и по цигарето от слонова кост до димящия пепелник. Можеше да усети вкуса на това наситено червено върху собствената си уста: беше го изтрил с нея до последния остатък, целувайки, облизвайки и хапейки устните на Меча, по време на бурното им сливане предния ден в пансион „Кабото“, когато на финала почти не им бе останала нежност; когато, след последната тръпка, тя прошепна „навън, моля“ в ухото му и той, покорен, изморен и на края на силите си, излезе бавно от тялото й и опирайки се влажен върху гладката и приятна кожа на корема на жената, се изпразни кротко там.

— Добре танцува танго — отбеляза той, връщайки мислите си към „Феровиария“. — Това искаше да кажеш, нали?

— Има хубаво тяло — изказа мнение Де Троейе, наблюдавайки танцьорката през чашата, която бе вдигнал с несигурна ръка.

— Като моето?

Меча се беше обърнала към танцьора, насочвайки въпроса си към него, а кривата й, надменна усмивка повдигаше ъгълчето на устата й. Като че ли съпругът й го нямаше. Или може би точно защото беше там, заключи неспокойно Макс.

— Това е друг стил — каза той кратко, предпазливо, като че ли напредваше с щик, набучен в маузера, през мъглата на Таксуда.

— Разбира се — каза тя.

Макс изучаваше изкосо съпруга — говореха си на ти от няколко часа, без предварителна уговорка, по инициатива на Де Троейе — и се питаше докъде щеше да доведе всичко това. Но композиторът като че ли се интересуваше само от чашата с джин, в която почти си мокреше носа.

— Ти си по-висока — заяви той, премлясквайки с език. — Нали, Макс? И по-слаба…

— Много ти благодаря, Армандо — каза тя. — Наблюдателен както винаги.

Съпругът й вдигна чаша към нея — гротескно пресилен жест, натоварен с намерения, чийто смисъл убягваше на салонния танцьор; след това замълча. Макс забеляза, че понякога Де Троейе се взираше внимателно в празното пространство, присвивайки очи от дима на цигарата, сякаш заслушан в мелодия, която само той чуваше, отбелязвайки ноти или акорди, като потропваше с пръсти по масата с увереност, която не би могла да се очаква от човек, който е прекалил с пиенето. Питайки се до каква степен е наистина пиян и до каква се преструваше, Макс погледна първо Меча, а след това Ребенке и русата жена. Музиката беше спряла и „побратимът“, обърнал гръб на танцьорката, се приближаваше към тях с обичайната си бавна стъпка.

— Би трябвало да тръгваме — предложи салонният танцьор. Между две отливания, Де Троейе се откъсна от унеса си, за да одобри идеята.

— В друго заведение?

— Да спим. Тангото ти е готово, предполагам… „Феровиария“ ти даде вече всичко, което можеше да ти даде.

Композиторът възрази. Ребенке, който беше седнал между Меча и него, гледаше тримата с толкова изкуствена усмивка, че тя изглеждаше нарисувана на лицето му, докато се опитваше да следи разговора. Като че ли изпитваше досада, може би защото никой не възхваляваше великолепието на тангото, което бе танцувал с блондинката.

— А аз, Макс? — попита Меча.

Той се обърна към нея, объркан. Устата й беше полуотворена, в течния мед на очите блестеше предизвикателство.

Разтърси го внезапно, почти свирепо желание; и той разбра със сигурност, че в друго време и в предишен живот би бил способен да убие всички, които бяха наоколо, без да му трепне ръката, само за да бъде насаме с нея, за да успокои желанието на собствената си напрегната плът, разкъсвайки на парчета леко овлажнялата рокля, която в горещия, задимен въздух прилепваше върху тялото на жената като тъмна кожа.

— Може би — настоя Меча — на мен все още не ми се спи.

— Можем да отидем в Ла Бока — предложи весело Де Троейе, допивайки джина си с вид на човек, върнал се от далечно място. — Да потърсим нещо, което да ни разведри.

— Съгласна съм — тя стана и си взе шала от облегалката на стола, докато мъжът й си вадеше портфейла. — Да вземем и вулгарната руса красавица.

— Не е добра идея — противопостави се Макс. Двамата с Меча се предизвикваха с поглед. „Какво, по дяволите, искаш?“, беше мълчаливият въпрос на салонния танцьор. Пренебрежителният й поглед бе достатъчен отговор. „Ако искаш да играеш, играй“, казваше той. „Можеш да поискаш още карти или да се оттеглиш. Зависи от любопитството и куража ти. Вече знаеш каква е наградата.“

— Напротив — Де Троейе броеше банкнотите от по десет песос с несигурни пръсти. — Да поканим госпожицата е… колосална идея.

Ребенке предложи да доведе танцьорката и да я придружи. Тъй като господата, каза, имат голям автомобил, щяло да има място за всички. Добави, че знаел едно добро място в Ла Бока. „Каса Марго“. Най-вкусните равиоли в Буенос Айрес.

— Равиоли по това време? — възкликна Де Троейе объркано.

— Кокаин — преведе Макс.

— Там — допълни многозначително Ребенке — можете да се разведрите, колкото поискате.

Говореше повече на Меча и на Макс, отколкото на съпруга. Сякаш някакъв инстинкт му помагаше да идентифицира истинския противник. От своя страна салонният танцьор гледаше с подозрение неизменната усмивка на мошеника. Заради властния тон, с който повика русата жена — уведоми ги, че се казвала Мелина и била полякиня — и погледа, който беше забелязал да хвърля на портфейла, който Армандо де Троейе прибра във вътрешния си джоб, след като извади от него петдесет банкноти, които остави смачкани на масата, включително и щедър бакшиш.

— Прекалено много хора — каза Макс тихо, докато си слагаше шапката.

Ребенке трябва да го беше чул, защото му отправи ленива, засегната усмивка, пълна с предзнаменования и остра като бръснач.

— Познавате ли квартала, приятелю?

Леката промяна в отношението не остана незабелязана за Макс. От господин на приятел. Нощта явно едва сега започваше.

— Слабо — отговори. — Живял съм на три преки от тук. Преди време.

Другият го огледа внимателно, погледът му се спря на белите маншети на ризата на Макс и върху перфектния възел на вратовръзката.

— Но говорите като испанец.

— Работата ме научи.

Продължиха да се изучават още миг в мълчание, с невъзмутимостта на хора от крайбрежието, докато другият изтръскваше последната пепел от пурата си с дългия нокът на малкия си пръст. За някои неща не биваше да се бърза; и двамата го бяха научили по едни и същи улици. Макс пресметна, че онзи беше десет или дванайсет години по-възрастен. Сигурно е бил едно от онези по-големи момчета от квартала, на които, като дете със сива престилка и училищна чанта на гръб, завиждаше за свободата да се мотаят из билярдните зали или да висят отзад на трамвая на „Компания Електрика дел Суд“, за да не плащат десетте сентавос за билет, да дебнат като разбойници количките с шоколад „Агила“ и да крадат маслени кифли от сергията пред хлебарницата „Ел Мортеро“.

— На коя улица си живял, приятелю?

— Виейтес. Срещу спирката на 105.

— По дяволите — потвърди другият. — Били сме почти съседи.

Русата бе хванала под ръка „побратима“, гърдите й стърчаха с професионална дързост под полуразкопчаната блуза. Раменете й бяха покрити с евтино подобие на манилски шал, тя наблюдаваше Макс и Де Троейе с нов интерес, който я караше да разтваря повече очите си, повдигнала веждите си, оскубани до тънка линия, подчертана с черен молив. Очевидно перспективата да напусне за кратко „Ла Феровиария“ й се струваше по-обещаваща от обичайното танго, по двадесет сентавос за танц.

— Алонзанфан![6] — каза един празнично настроен Де Троейе, след като си взе шапката и бастуна, и се насочи към вратата с неуверена заради изпития алкохол походка.

Излязоха навън и шофьорът Петроси приближи лимузината „Пиърс-Ароу“ до вратата. Всички се настаниха в задната й част. Де Троейе седна на голямата седалка, между Меча и танцьорката, а Макс и Ребенке — срещу тях, на сгъваемите седалки. Междувременно Мелина вече се беше ориентирала в обстановката, знаеше много добре кой плаща и се подчиняваше покорно на мълчаливите знаци, които очите на Ребенке й даваха в полумрака. Макс следеше всичко това, натегнат като пружина, прехвърляйки наум плюсове и минуси, проблемите, с които биха могли да се сблъскат и най-ефикасния начин да напуснат тази несигурна територия, когато настъпи моментът, в нормално състояние и без някой да получи удар с нож в слабините — както бе известно на всеки, роден в предградията, срещу срязването на феморалната артерия не помагаше никакъв турникет.

Партията прекъсва след десет вечерта. Навън е тъмно, а в големите прозорци на хотел „Витория“ отражения на образи от салона се наслагват върху светлините на вилите и хотелите, разположени по възвишенията на Соренто. Седнал сред публиката, Макс Коста съзерцава голямото дървено табло, което възпроизвежда шахматната дъска и разположението на фигурите след последния ход на Соколов, преди съдията да се приближи до масата. Руснакът написа нещо в бележка, пъхна я в плик, стана и напусна залата, докато Келер стоеше и се взираше в дъската. След малко чилиецът също написа нещо на хартия, без да мести фигурите, сложи бележката в плик, затвори го, предаде го на съдията и стана на свой ред. Всичко това се е случило току-що, Келер изчезва зад една странична врата, а публиката нарушава тишината с шепот и ръкопляскания. Макс става и се оглежда объркано, опитвайки се да разбере какво точно се беше случило. Вижда отдалеч, че Меча Инсунса, която седеше на първия ред между младата Ирина Ясенович и дебелия мъж, гросмайстор Карапетян, става и отива с тях след сина си.

Макс излиза в коридора, превърнат в шумно преддверие на залата за игра и започва да броди сред любителите, слушайки коментари за партията, пета от турнира „Кампанела“. Пресцентърът се намира в една близка зала и когато минава пред вратата й, Макс чува коментара на един италиански радиожурналист, който предава по телефона:

„Черният офицер на Келер изглеждаше като камикадзе… Не пожертваният кон привлече най-много вниманието, а дръзкото преминаване на офицера по пълната с опасности дъска… Ударът беше смъртоносен, но Соколов бе спасен от хладнокръвието си. «Съветската стена» блокира атаката само с един ход, сякаш я бе очаквал, и след това попита «Ничья?»[7], предлагайки реми… Чилиецът отказа и партията беше отложена за утре.“

В друг, по-малък салон, пред чиято отворена врата се трупат любопитни привърженици — явно е недостъпен за обикновената публика — Макс вижда Келер, седнал пред една дъска с Карапетян, младата Ясенович, съдията и други хора; вероятно правят възстановка или анализ на партията. Макс се учудва на контраста между мудността на всяко движение, правено в салона и бързината, с която Келер, Карапетян и момичето движат сега фигурите, почти сякаш разменят удари, изиграват ходове, отменят ги и правят нови, като през цялото време ги обсъждат.

— Това се нарича „анализ постмортем“ — чува той внезапно гласа на Меча.

Обръща се и я вижда до себе си, край вратата. Не беше усетил приближаването й.

— Звучи траурно.

Жената гледа замислено към салона. Както винаги в Соренто — а той знае, че с нея открай време е така — дрехите и не са съобразени с актуалната мода за жени на каквато и да е възраст. Днес носи тъмна пола и мокасини, пъхнала е ръце в джобовете на сако от велур, много красиво и без съмнение много скъпо. Само това сако, пресмята Макс, сигурно е струвало двеста хиляди лири. Най-малко.

— Понякога наистина е траурно — казва тя. — Най-вече след загуба. Изучават ходовете, за да разберат дали са били оптимални или е имало и по-добри варианти.

Отвътре продължава да се носи бързото потропване на фигури по дъската. Понякога Келер прави някаква забележка или шега и отеква смях. Почукването продължава, забързано, дори ако някоя фигура падне на пода, играчът я вдига бързо, връщайки я на дъската.

— Невероятно е. Толкова бързо.

Тя се съгласява със задоволство. Или може би с гордост, изразявайки го по свой, дискретен начин. Като всеки гросмайстор от неговата категория, обяснява тя, Хорхе Келер е в състояние да си спомни всеки ход от партията и всеки възможен вариант. Всъщност е способен да възпроизведе по памет всички партии, които е играл през живота си. И голяма част от онези, които е изиграл всеки негов противник.

— Сега анализира своите грешки или попадения, и тези на Соколов — добавя тя. — Но това е за публиката: приятели и журналисти. После ще направи друг анализ при затворени врати с Емил и Ирина. Нещо много по-сериозно и комплексно.

Замълчава замислена, наклонила леко глава настрани, докато наблюдава сина си.

— Притеснен е — казва тя с по-различен тон. Макс поглежда Хорхе Келер, после отново нея.

— Не изглежда така — заключава той.

— Разстрои се, че другият предвиди хода с офицера.

— Чух нещо преди малко. За този офицер камикадзе.

— А, добре. Обикновено очакват подобни неща от Хорхе. Предполага се, че това са прояви на гений… Всъщност това бе внимателно планирано. Той и помощниците му от дълго време обмислят този ход, ако се появи удобна ситуация… Да се използва предполагаемата слабост, забелязана у Соколов, когато се изправя срещу гамбита Маршал.

— Страхувам се, че не зная нищо за този Маршал — обяснява Макс.

— Искам да кажа, че дори световните шампиони имат слаби места. Работата на анализаторите се състои в това да помогнат на своя играч да ги открие и използва в собствена изгода.

Стъклената врата на една съседна зала се отваря и се появяват руснаците: първо двама помощници, проправящи път, а след тях световният шампион, съпроводен от една дузина хора. В дъното се вижда маса с шахматна дъска и разбъркани фигури. Сигурно току-що са привършили със собствения си анализ, но за разлика от този на Келер, той се е провел при затворени врати, само в присъствието на няколко журналисти от тяхната страна, които сега тръгват към пресцентъра. Соколов, с димяща цигара между пръстите, минава много близо до Макс, влажният му син поглед среща очите на майката на противника и той кимва кратко.

— Руснаците имат предимството, че са финансирани от федерацията си и са подкрепяни от държавния апарат — обяснява Меча. — Виж този, възпълничкия, със сивото сако; това е аташето за културата и спорта към тяхното посолство в Рим… Сред онези, които вървят там, е и гросмайстор Колишкин, председател на Съветската шахматна федерация. Едрият блондин се казва Ростов, за малко да стане световен шампион, а сега е анализатор на Соколов… И не се съмнявай, че в групата има поне двама агенти на КГБ.

Изпращат с погледи руснаците, докато те се отдалечават по коридора, на път към вестибюла и отделните апартаменти, които съветската делегация заема в близката до хотела сграда.

— Несъмнено обаче западните шахматисти трябва да печелят, за да си осигуряват прехраната — добавя жената, — или да отделят време за друга дейност, с която да се издържат… Хорхе имаше късмет.

— Без съмнение. Имал е теб.

— Е, да… Може да се каже и така.

Тя все още гледа към коридора, като че ли обмисля да добави ли нещо или не. Най-сетне се обръща към Макс и се усмихва разсеяно. Замислена е.

— Какво става? — пита той.

— Нищо, струва ми се. Нормалното в такава ситуация.

— Изглеждаш притеснена.

Тя се двоуми още малко. Накрая слабите й, елегантни ръце със старчески петна правят неопределен жест.

— Преди малко, на излизане, Хорхе каза: „Нещо не върви добре“. И не ми хареса начина, по който го каза… Как ме гледаше.

— Аз не забелязвам синът ти да е притеснен.

— Той е такъв. Като представата за самия себе си, която обича да създава. Симпатичен и общителен, сам виждаш. Безгрижен, сякаш всичко това му струва много малко усилие. Но не можеш да си представиш часовете усилия, проучване и работа. Изтощаващото напрежение.

Прави уморен жест, като че ли това напрежение изтощава и нея самата.

— Ела. Да излезем на въздух.

Минават по коридора и излизат на терасата, където почти всички маси са заети. Оттатък балюстрадата, над която свети запален фенер, неаполитанският залив е един тъмен кръг, в който примигват далечни светлини. Макс кимва на оберкелнера, който им предлага маса, и те се настаняват на нея. След това поръчва два коктейла с шампанско на любезния келнер, появил се на мястото на оберкелнера.

— Какво стана днес? Защо бе прекъсната партията?

— Защото времето свърши. Всеки играч разполага с четиридесет хода и два часа и половина, за да играе. Когато някой изчерпи предвиденото от регламента време или лимита на ходовете, отлагат партията за следващия ден.

Макс се навежда над масата, за да й запали цигарата, която тя току-що е сложила в уста. След това кръстосва крак върху крак, внимавайки да не деформира ръба на панталона: механична привичка от старите времена, когато за него елегантността беше все още изискване на професията.

— Не разбрах онова със затворените пликове.

— Преди да си тръгне, Соколов отбеляза разположението на фигурите върху дъската, за да го възстанови утре. Сега е ред на Хорхе, така че след като реши какъв ще е следващият му ход, също го отбеляза тайно и го повери на съдията в затворения плик. Утре съдията ще отвори плика, ще направи на дъската записания ход от Хорхе, ще пусне часовника и ще възобнови играта.

— Тогава ще е ред на руснака, така ли?

— Именно.

— Предполагам, че ще има за какво да мисли тази нощ.

Меча отговаря, че всички ще има за какво да мислят. Когато една партия се отлага, тайният ход се превръща в проблем за съперниците. Единият се опитва да предположи какъв ход ще има срещу себе си, а другият иска да установи дали ходът, който е записал, е възможно най-добрият, дали противникът го е разкрил и дали не е предвидил опасен ход, с който да го парира.

— Това предполага — допълва тя, — да вечеряш, да закусваш и да обядваш с джобен шах до себе си. Да работиш дълги часове с помощниците си, да мислиш за това под душа, докато си миеш зъбите, когато се събудиш посред нощ… Най-лошата мания за един шахматист е отложената партия.

— Като нашата — отбелязва Макс.

Без да обръща внимание на пепелника, както обикновено, Меча оставя пепелта да падне на пода и отново доближава цигарата до устните си. Както винаги, когато светлината е оскъдна, кожата й като че ли се подмладява, а лицето й се разхубавява. Очите с цвят на мед, същите, които Макс е виждал в спомените си, не се откъсват от неговите.

— Да, до известна степен — отговаря тя. — Това също е отложена партия… В два хода.

Три, мисли си Макс. Задава се друг. Но не го казва.

Когато автомобилът спря на „Гарибалди“ и „Педро де Мендоса“, тъмнината беше разчупена от наскоро изгрялата, сърдита луна, съперничеща на розовото сияние на уличната лампа, която осветяваше храсталака. Когато слезе от колата, Макс се приближи до Меча скришом и я спря с ръка, отвори закопчалката на перлената огърлица, пусна я да падне в другата си ръка и я сложи в джоба на сакото си. Сред сенките и далечното сияние на електричеството успя да види очите на жената, широко отворени от изненада, и сложи два пръста на устата й, заглушавайки думите, които тя искаше да каже. След това, докато всички се отдалечаваха от автомобила, салонният танцьор се приближи до отворения прозорец.

— Приберете това — каза той тихо.

Петроси взе огърлицата без коментар. Козирката засенчваше лицето му, поради което Макс не можа да види добре изражението му, а само едно проблясване на погледа, което му се стори почти съучастническо.

— Можете ли да ми дадете назаем пистолета си?

— Разбира се.

Шофьорът отвори жабката и постави в ръцете на Макс малък, тежък „Браунинг“, чието никелирано покритие блесна за момент в полумрака.

— Благодаря.

Макс догони останалите, без да показва, че е забелязал въпросителния поглед, който Меча му отправи, когато се събра с групата.

— Умно момче — прошепна тя.

Каза го и го хвана съвсем непринудено под ръка. Две крачки пред тях, Ребенке обясняваше предимствата на етера „Скуиб“[8], който се продаваше в аптеките, било достатъчно, казваше той, да си капнеш малко и да го вдишаш между чашките, за да се почувстваш в рая. Въпреки че „равиолите“ на Марго — тук той се изхили неприятно, демонстрирайки, че се чувства като сред стари приятели — били наистина неповторими. Ако, разбира се, господата не предпочитали нещо по-силно.

— Колко силно? — поиска да узнае Де Троейе.

— Опиум, приятелю. Или хашиш. Каквото искате. Дори морфин… Има от всичко.

Пресякоха улицата, като внимаваха да не се спънат в изоставените железопътни релси, между които растяха бурени. Макс чувстваше успокояващата тежест на оръжието в джоба, докато гледаше гърба на Ребенке, редом с когото Де Троейе вървеше така безгрижно, сякаш минаваше по улица „Флорида“ — с шапка, килната назад, а танцьорката, хванала го под ръка, потропваше с токчета до него. Така стигнаха до „Каса Марго“ — запуснато здание със следи от отминало величие, разположено до малко ресторантче, затворено по това време, чийто портал се виждаше през проснатото пране, а земята наоколо бе покрита с килима от остатъци от скариди и други боклуци. Миришеше на влага, на гниеща риба, на гранясала галета и на кал от Риачуело, на катран и на ръждата, покрила котвите.

— Най-доброто място в Ла Бока — каза Ребенке, а Макс си каза, че е единственият, който забелязва иронията.

Когато влязоха, всичко премина без излишни церемонии. Локалът беше някогашен бардак, превърнат в пушалня, а Марго, възрастна, пищна жена с боядисани в медночервено коси, след като „побратимът“ й прошепна няколко думи в ухото, се разтопи от учтивост и готовност да услужи. Макс забеляза на стената в преддверието три невероятни портрета на Сан Мартин[9], Белграно[10] и Ривадавия[11]. Сякаш при предишното й предназначение на публичен дом с по-отбрана клиентела, на сградата е трябвало да бъде придадена известна достопочтеност. Но това беше единственото прилично нещо, което можеше да се види там. Долният етаж продължаваше с тъмен, задимен салон, който, вместо от електрическа светлина, се осветяваше от стари лампи, задушливите им изпарения се носеха във въздуха. Миризмите на керосин, инсектицид, тютюн и хашиш се просмукваха в дрехите, завесите и мебелите. Към това се прибавяше мирисът на потта на половин дузина двойки (имаше и мъже, танцуващи с мъже), които танцуваха много бавно, прегърнати и почти неподвижни, безразлични към музиката, която млад китаец с бакенбарди, подстригани като на злодей от киното, пускаше на грамофон с фуния, чиято ръчка въртеше. Макс стигна до извода, че опасенията му са били основателни — „Каса Марго“ беше едно от онези места, където при първата разправия можеше да се извадят ножове и бръсначи от жилетките, коланите, панталоните и дори от обувките.

— Прекрасно и автентично — възхити се Де Троейе.

Меча като че ли също хареса мястото. Оглеждаше всичко с неопределена усмивка, блуждаещи, блеснали очи и полуотворена уста, сякаш вдишването на този въздух възпламеняваше чувствата й. Понякога погледът й срещаше погледа на салонния танцьор, излъчвайки смес от възбуда, благодарност и обещания. Макс почувства как желанието му пламва, става по-осезаемо, измествайки безпокойството, породено от мястото и компанията. Наблюдаваше с удоволствие, съвсем отблизо, как се движат бедрата на Меча, докато собственичката на заведението водеше всички към горния етаж, към стая, мебелирана в турски стил и осветена от две зелени газени лампи, поставени на малка масичка, с прогорени от цигари килими и големи дивани. Един огромен келнер, сресан на път, с вид на борец от панаирите, донесе бутилки със съмнително шампанско и два пакета цигари, и всички се настаниха на диваните, освен Ребенке, който изчезна със собственичката в търсене на „храна за канарчетата“, както каза с усмивка. В този момент салонният танцьор вече беше взел решение, така че излезе в коридора да чака завръщането му. Нагоре по стълбите се носеше мелодията на „Уличката зад работилницата“, която иглата на грамофона долу изтръгваше от браздите на плочата. След малко се появи „побратимът“: носеше цигари с хашиш и половин дузина пакетчета по половин грам в намаслена хартия, старателно сгънати.

— Ще те помоля за една услуга — каза Макс. — Обръщам се към теб като мъж към мъж.

Мошеникът го гледаше с внезапно недоверие, опитвайки се да разбере намеренията му. Усмивката беше застинала на устата му, под креолските мустаци.

— От дълго време съм с госпожата — продължи Макс, без да мигне, — а съпругът й харесва Мелина.

— Е?

— Пет е нечетно число.

Другият изглежда обмисляше четните и нечетни числа.

— Ама виж — каза той накрая, — ти за глупак ли ме вземаш, приятелю?

Грубият тон не притесни Макс. Все още не. В момента те бяха само две кучета от покрайнините (макар че единият бе по-добре облечен от другия), които се душат на улицата. Това беше в реда на нещата.

— Всичко ще бъде платено — отбеляза той, като наблегна на „всичко“, докато сочеше към пакетчетата и хашиша. — Това, другото. Колкото и да струва.

— Съпругът е един надут досадник — каза Ребенке замислено, като че ли разсъждаваше на глас. — Видяхте ли му гетите, а? Глупак, който пръска пари, като че ли е в Париж.

— Ще се прибере в хотела с празен портфейл. Имате думата ми.

Последното изречение сякаш се хареса на Ребенке и той погледна Макс с подновен интерес. В Баракас и в Ла Бока, уважаването на дадената дума беше понятно за всички. Там се държеше на казаното повече, отколкото в Палермо или Белграно[12].

— А какво стана с огърлицата на госпожата? — припомнил си нещо, местният вдигна ръка към бялата кърпа, завързана на шията му вместо вратовръзка. — Вече не я носи.

— Да кажем, че я е загубила. Но това е извън сделката, струва ми се. Това е друга категория.

Мошеникът продължи да го гледа в очите със същата застинала усмивка.

— Мелина е скъпа кукличка… По трийсет кинта на вечер — говореше бавно, провлечено, амбицията като че ли омекотяваше акцента му. — Истинско бонбонче.

— Разбира се. Не се притеснявайте. Ще си получите заплащането.

Другият докосна широкополата си шапка, побутна я малко назад и взе недопушената пура, която бе сложил зад ухото си. Продължаваше да гледа замислено танцьора.

— Имате думата ми — повтори Макс.

Навеждайки се, без да каже нищо, Ребенке запали клечка кибрит в подметката на едната си обувка. След първото издишване на дим продължи да изучава събеседника си. Макс пъхна ръка в джоба на панталона си, понатежал от браунинга.

— Може да пийнете нещо долу — предложи. — Да послушате хубава музика и да изпушите една добра пура. На спокойствие… После ще се видим.

Другият гледаше скритата ръка. Или може би се опитваше да определи калибъра на оръжието, издуло джоба.

— Малко съм закъсал, приятелю. Дай някоя и друга пара в аванс.

Макс извади спокойно ръката си от джоба. Деветдесет песос. Това му оставаше, ако изключим другите четири банкноти по петдесет песо, скрити зад огледалото в стаята в пансиона. Ребенке прибра парите, без да ги брои, и в замяна му даде шестте пакетчета с кокаин. По три песос всяко, каза безразлично, а хашишът е подарък от заведението. После щели да си оправят сметките. При общата сметка.

— Много сода ли има? — попита Макс, гледайки „равиолите“.

— Нормално — мошеникът докосна носа си с дългия нокът на кутрето. — Но влиза леко, като по масло.

— Остави я да те целуне, Макс.

Салонният танцьор отказа. Стоеше прав, със закопчано сако, облегнат с гръб на стената, до един от турските дивани и отворения прозорец, който гледаше към потъналата в мрак улица „Гарибалди“. Ароматният дим от хашиша, който се виеше нагоре и се разпадаше на леки спирали, го караше да притвори очи. Беше си дръпнал само за кратко от цигарата, която угасваше между пръстите му.

— Предпочитам да целуне мъжа ти… Той й се нрави повече.

— Добре — Армандо Де Троейе се засмя, вдигна чаша шампанско до устните си и я изпи. — Нека целуне мен.

Композиторът беше седнал на другия диван, по жилетка и риза, с навити над китките ръкави и разхлабен възел на вратовръзката, а сакото му беше захвърлено на земята. Стъклата на керосиновите лампи забулваха стаята в зеленикав полумрак, от който по кожата на жените се преливаха зехтинени отблясъци. Меча беше до мъжа си, облегнала се с безразличен вид на възглавниците от евтина дамаска, с открити ръце и скръстени крака. Беше си свалила обувките и от време на време поднасяше към устните си цигарата с хашиш, вдишвайки дълбоко.

— Целуни го, хайде. Целуни мъжа ми.

Мелина, танцьорката, стоеше права между двата дивана. Преди малко беше изпълнила някакво подобие на танц в предполагаем унисон с музиката, която идваше отдолу, едва доловима през затворената врата. Беше боса, замаяна от хашиша, с блуза, разкопчана на гърдите, които се поклащаха, тежки и плътни. Чорапите и бельото й лежаха в купчина смачкана черна коприна на килима, а след последните движения на танца, сладострастен и безмълвен, който току-що беше изпълнила, тя все още придържаше тясната си пола с цепка, която бе вдигнала до средата на бедрата.

— Целуни го — настоя Меча. — По устата.

— Не целувам там — възрази Мелина.

— Него ще целунеш… Или ще си тръгнеш от тук.

Де Троейе се изсмя, танцьорката се приближи, отметна русата си коса от лицето, качи се на дивана, възседна го и започна да го целува по устата. За да го направи в тази поза, трябваше да повдигне още повече полата си и зелената, мазна светлина на керосина се плъзна по оголените й крака.

— Имаше право, Макс — каза композиторът, цинично. — Аз й се нравя повече.

Беше пъхнал ръце под блузата и галеше гърдите на танцьорката. Благодарение на двете пакетчета кокаин, които, вече отворени, лежаха празни върху ориенталската масичка, композиторът изглеждаше ободрен, въпреки погълнатото количество алкохол. Салонният танцьор отбеляза с почти професионално любопитство, че при него прави впечатление само известна недодяланост в движенията и начинът, по който замълчаваше и търсеше с усилие някоя дума, сякаш застинала на върха на езика му.

— Наистина ли не искаш да пробваш? — предложи Де Троейе. Макс се усмихна накриво, съвсем спокойно и благоразумно.

— По-късно, може би по-късно…

Меча мълчеше, с димяща цигара в устата, люлеейки един от босите си крака. Макс установи, че тя не гледаше Мелина и Де Троейе, а него. Лицето й беше безизразно или може би замислено, сякаш сцената между съпруга й и другата жена й беше безразлична или я предлагаше на салонния танцьор с единствената цел да го наблюдава, докато всичко това се случва.

— Защо да чакаме? — каза тя изведнъж.

Стана бавно, приглаждайки машинално полите на роклята си, с цигарата с хашиш все още в устните, хвана Мелина за раменете и я накара да се изправи, отделяйки я от мъжа си, за да я отведе до Макс. Другата се оставяше, покорна като опитомено животно, потта бе залепила разкопчаната й блуза към голите й, полюшващи се гърди.

— Красива и вулгарна — каза Меча, гледайки Макс в очите.

— През оная работа ми е — отговори той, почти нежно. За пръв път изрича грубост пред семейство Де Троейе.

Меча задържа за миг погледа му, поставила две ръце върху раменете на Мелина и след това я побутна полека, докато влажният, горещ бюст на танцьорката не се опря в Макс.

— Бъди мила с него — прошепна Меча в ухото на жената. — Той е добро момче, от квартала… И танцува прекрасно.

С недодялан жест и замаяно изражение Мелина потърси устните на мъжа, но той я отмести с неприязън. Беше хвърлил цигарата през прозореца и не изпускаше погледа на Меча, замъглен от зеленикавата светлина на газените лампи. Забеляза, че тя го изучаваше с хладен интерес. А танцьорката вече беше разкопчала сакото и жилетката на Макс и се беше заела с копчетата, които поддържаха тирантите и тези на панталона.

— Едно вълнуващо добро момче — настоя Меча, все така загадъчна.

Натискаше с ръце раменете на Мелина, принуждавайки я да коленичи пред него и да доближи лице до члена му. В този момент, зад гърба на жените, се чу гласът на Де Троейе:

— Не ме оставяйте настрана, проклети да сте.

Макс рядко беше виждал такова пренебрежение като онова, което просветна в очите на Меча, преди тя да обърне лице към съпруга си и да впери безмълвно поглед в него. Дано, каза си Макс за миг, никога жена не ме погледне по този начин. От своя страна, повдигайки рамене и примирявайки се с ролята на зрител, Де Троейе си наля нова чаша шампанско, изпразни я на един дъх и започна да отваря ново пакетче с кокаин. Меча се бе обърнала отново към Макс и докато танцьорката, коленичила покорно, се добра до целта си с недотам професионално усърдие (поне има топъл и влажен език, прецени Макс невъзмутимо) — Меча пусна цигарата на килима и приближи устни към тези на мъжа, без да ги докосва, докато ирисите на очите й сякаш се обагряха от зеленото сияние на керосина. Остана така един дълъг миг, гледайки го неподвижно и много отблизо, шията и лицето й се очертаваха в ракурса в полумрака, устата й бе на по-малко от инч от устата на Макс, докато той удовлетворяваше сетивата си с лекото пърхане на дишането й, близостта на стройното й, нежно тяло, аромата на хашиш, смесицата от парфюм и лека пот върху кожата на жената. Именно това събуди желанието му, а не недодяланите ласки на Мелина. Когато плътта му най-сетне се втвърди, напрегната, извън ограничението на дрехата, Меча, която сякаш дебнеше момента, отстрани грубо танцьорката и прилепи жадно устни към устата на Макс, завличайки го на дивана, докато зад гърба й отекваше доволният смях на съпруга.

— Нали не искате да си тръгнете така — каза Хуан Ребенке. — Толкова скоро.

Неговата опасна усмивка се изпречи между тях и вратата, изпълнена с лоши намерения. Стоеше прав, по средата на коридора, със заплашителен вид, с килната шапка и с ръце в джобовете на панталона. От време на време свеждаше очи към обувките си, като че ли искаше да се увери, че блясъкът им отговаря на обстоятелствата. Макс, който беше предвидил това, хвърли поглед към неясното очертание на ножа в лявата част на закопчаното сако на местния. След това се обърна към Де Троейе.

— Колко имаш в себе си? — попита той тихо.

Лицето на композитора отразяваше пораженията от нощта: зачервени очи, набола брада, небрежно вързана вратовръзка. Мелина беше издърпала ръката си от неговата и се опираше на стената на коридора, с отегчен и безразличен вид, като че ли единственото, което заемаше мислите й, беше легло, на което да легне и да спи в продължение на дванадесет часа.

— Останали са ми около петстотин песос — промърмори объркано Де Троейе.

— Дай ми ги.

— Всичките ли?

— Всичките.

Композиторът беше прекалено уморен и замаян от алкохола, за да протестира. Послушно, с непохватни движения, извади портфейла от вътрешния джоб на сакото си и позволи на Макс да го ограби хладнокръвно. Макс усещаше втренчените в него очи — тя беше малко по-назад в коридора, с шал на раменете, и наблюдаваше сцената — но не я погледна и за миг. Трябваше да се съсредоточи върху по-спешни неща. И по-опасни. Главното бе да стигне до автомобила, където ги чакаше Петроси, по-възможно най-безопасния начин.

— Ето — каза той на „побратима“.

Той преброи невъзмутимо банкнотите. След като свърши, удари мълчаливо с тях по пръстите на едната си ръка. След това ги сложи в един джоб и разшири усмивката си.

— Имаше още разходи — каза флегматично, подчертано провлечено. Не гледаше Де Троейе, а Макс. Като че ли въпросът засягаше само тях двамата.

— Не мисля — каза Макс.

— Ами съветвам ви да повярвате, приятелю. Мелина е красива жена, нали така… Трябваше също да се намери намаслена хартия и всичко останало — той погледна нахално Меча за секунда. — Госпожата, вие и глупакът прекарахте хубава нощ тук… Ще се опитаме тя да е такава за всички.

— Нямаме вече мангизи — каза Макс.

Последната дума накара другия да се усмихне, като че ли оценяваше жаргона от предградията.

— А госпожата?

— И тя няма.

— Струва ми се, че имаше огърлица.

— Вече няма.

Мошеникът извади ръце от джобовете и разкопча сакото си. Когато го направи, дръжката от слонова кост на ножа се подаде изпод разтвореното сако.

— Ами тогава ще се наложи да разберем как е станало това — той гледаше златната верижка, която блестеше на жилетката на Де Троейе. — Освен това бих искал да узная часа, че ми спря часовникът.

Макс огледа внимателно маншетите и джобовете на мошеника.

— Не личи да носите часовник.

— Спря преди години… Защо да нося спрял часовник?

Не си струва да убият някого заради часовник, мислеше си Макс. Нито дори за една перлена огърлица. Но имаше нещо в усмивката на местния „побратим“, което го вбесяваше. Прекалената самоувереност може би. Прекалената увереност на така наречения Хуан Ребенке, че е единственият, който се намира на собствен терен.

— Вече ви казах, че съм от Баракас, че съм роден на улица „Виейтес“, нали?

Усмивката на другия угасна, сякаш изведнъж креолските му мустаци я засенчиха. Какво общо има това, казваше жестът му. По това време на нощта.

— Не се бъркай — каза той рязко.

Изражението му беше такова, че преминаването на „ти“ зазвуча по-рязко и обезпокоително. Макс го обмисли бавно, обмисляйки заплахата на територията, където бе отправена. Поведението на Ребенке, преддверието, вратата, улицата с чакащата ги кола. Не можеше да отхвърли вероятността Ребенке да има наблизо приятел, готов да му помогне.

— Доколкото си спомням, в квартала имахме закони — прибави Макс много спокойно. — Хората държаха на думата си.

— Е?

— Когато искаш часовник, си го купуваш.

На лицето на другия вече нямаше усмивка. Беше я заместила опасна гримаса. Гримаса на жесток вълк, който всеки момент ще нападне.

— Такъв ли си или се правиш на такъв?

Плъзна палец по сакото, като че ли към дръжката от слонова кост. С един поглед танцьорът пресметна разстоянията. Три крачки го деляха от ножа на другия, който от своя страна трябваше да го извади от калъфа. Почти незабелязано Макс се измести, обръщайки лявата си страна към Ребенке — така можеше да се защитава по-добре с едната ръка. Беше се научил да прави тези пресмятания — мълчаливата и полезна предварителна хореография — в бардаците на легионерите в Африка, докато наоколо летяха счупени бутилки и проблясваха ножове. Както е известно, когато си с вълци, трябва да виеш като вълк.

— О, за бога… Престанете да се перчите като петли — прозвуча гласът на Меча, зад гърба му. — Спи ми се. Дайте му часовника и да се махаме от тук.

Макс знаеше, че тук не става дума за перчене, но моментът не беше подходящ за обяснения. Това се бе загнездило в главата на местния отдавна и вероятно причина беше самата Меча. Без съмнение го таеше още от първия път, когато я беше видял. От онова танго. Не бе простил за това, че го бяха отрязали тази вечер, а и алкохолът, с който вероятно бе съпроводил чакането, не беше подобрил положението. Часовникът, поверената на Петроси огърлица, деветдесетте песос на Макс и петстотинте, които току-що му беше дал Де Троейе, не бяха нищо повече от претекст за ножа, който гъделичкаше мошеника под мишницата. Искаше да докаже мъжествеността си пред Меча.

— Излезте — каза Макс, без да се обръща, на жената и съпруга й. — Вървете право към колата.

Може би беше тонът. Начинът, по който издържаше вероломния поглед на Ребенке. Меча не каза нищо повече. След няколко секунди Макс се увери с крайчеца на окото си, че тя и съпругът й бяха вече до него, по-близо до вратата, прилепени до стената.

— Много бързате, приятелю — каза мошеникът. — Като си помислиш колко много време имаме.

Презирам го, защото го познавам до мозъка на костите му, си помисли Макс. Можеше да съм на негово място. Греши, като мисли, че един добре скроен костюм ни прави различни, че това изтрива спомените.

— Излезте на улицата — повтори той на семейство Де Троейе.

Палецът на мошеника се приближи още до ножа. Беше на сантиметър от дръжката от слонова кост, когато Макс пъхна дясната си ръка в джоба на сакото, докосвайки хладния метал на браунинга. Беше калибър 6,35 мм, с патрон в цевта, който беше сложил скришом, преди да слезе в преддверието. Махна с пръст предпазителя, без да вади пистолета от джоба. Изпод периферията на шапката на Ребенке очите му, тъмни и замислени, продължаваха да следят всяко движение на танцьора. В дъното, сред димните облаци в салона, грамофонът засвири „Ръка за ръка“.

— Никой няма да си тръгва от тук — каза мошеникът безочливо. След това направи крачка напред, което подсказваше, че стоманата скоро ще засвятка във въздуха. Вече пъхаше дясната си ръка в отвора на сакото, когато Макс вдигна браунинга пред лицето му, насочвайки го между очите.

— Откакто изобретиха това нещо — каза той спокойно, — вече няма смелчаци.

Каза го, без да парадира, без арогантност, със спокоен тон, дискретно, като че ли ставаше дума за размяна на мнения между приятели. Разговор между равни. Уверявайки се същевременно, че ръката му няма да трепне. Другият гледаше черната дупка на дулото със сериозно, почти замислено изражение. Макс си каза, че прилича на професионален играч, който пресмята колко аса остават в тестето карти на масата. Като че ли заключи, че са малко, защото след миг отдалечи пръсти от дръжката на ножа.

— Нямаше да бъдеш толкова смел, ако бяхме при равни условия — отбеляза той, гледайки го накриво и вторачено.

— Разбира се, че не — съгласи се Макс.

Другият продължи да го гледа още малко. Накрая посочи вратата с брадичка.

— Спасявай се.

Усмивката отново се бе появила на лицето му, колкото примирена, толкова и опасна.

— Качвайте се в колата — заповяда Макс на Меча и съпруга й, без да отклонява пистолета от мошеника.

Семейство Де Троейе си тръгнаха — по дъсчения под бързо изтракаха токчета — без Ребенке да ги погледне… Зениците му продължаваха да се впиват в танцьора, пълни със зловещи и неизпълними закани.

— Не би искал все пак да опиташ, приятелю? Нали знаеш, в квартала е пълно с ножове. Оръжия за мъже, нали ти е ясно. Може и да ти дадат назаем някой.

Макс се усмихна криво. Почти с разбиране.

— Друг път, може би. Днес бързам.

— Колко жалко.

— Да.

Излезе на улицата, без да ускорява ход, докато прибираше пистолета, вдишвайки с облекчение и наслада свежия, влажен въздух на утрото. Лимузината „Пиърс-Ароу“ беше пред входа, с работещ двигател и запалени фарове, и когато танцьорът влезе вътре, затръшвайки вратата, Петроси пусна спирачката, включи на скорост и тръгна със силно изсвистяване на гумите. Рязкото потегляне тласна Макс на задната седалка, между семейство Де Троейе.

— Господи — шепнеше учудено мъжът. — Гледай ти, каква нощ.

— Нали искаше „Старата гвардия“?

Облегната на кожените възглавници, Меча се смееше с глас.

— Мисля, че се влюбвам в Макс… Имаш ли нещо против, Армандо?

— Абсолютно нищо. Аз също го обичам.

Красива плът. Великолепна. Може би тези бяха точните думи, за да се опише неподвижното тяло на спящата жена, което Макс съзерцаваше в полумрака на спалнята, върху разбърканите чаршафи. Няма художник или фотограф, мислеше танцьорът, способен да отрази вярно тези източени, прекрасни линии, съчетани с възхитително съвършенство от природата — голия гръб, протегнатите ръце, точния ъгъл, под който са прегърнали възглавницата, меката извивка на бедрата, продължаваща в безкрайността на стройните крака, които, леко раздалечени, показваха отзад началото на интимните й части. И като идеален център, в който се сливаха всички тези дълги линии и леки извивки — голият врат, уязвим, с линията на подстриганата дотам коса, която салонният танцьор беше докоснал с устни, преди да стане, за да е сигурен, че Меча спи.

Когато се облече, Макс загаси цигарата, която беше изпушил, отиде в банята — мрамор и бели плочки — и завърза вратовръзката си пред голямото огледало, разположено над вдлъбнатината на умивалника. След това прекоси спалнята, докато си закопчаваше жилетката, търсейки сакото и шапката си — беше ги оставил в английския салон на огромния апартамент в хотел „Палас“, до запалената лампа и махагоновото канапе, на което Армандо Де Троейе, облечен с раздърпани дрехи, захвърлил колосаната си яка, по чорапи, спеше, свил се като пиян скитник на улична пейка. Шумът от стъпки накара композиторът да отвори очи и да се размърда замаяно на червената плюшена тапицерия.

— Какво става… Макс? — изфъфли той с надебелял език.

— Няма нищо. Огърлицата на Меча остана у Петроси и отивам да я взема.

— Добро момче.

Де Троейе затвори очи и се обърна. Макс го наблюдава известно време. Презрението, което му вдъхваше този човек, можеше да се сравни единствено с удивлението от случилото се в последните часове. За момент изпита желание да го удари безмилостно, без угризения, но от това, заключи той хладно, нямаше да има никаква полза. Други бяха нещата, които спешно го интересуваха. Дълго беше мислил за тях, неподвижен до изтощеното тяло на спящата Меча, а последните спомени и усещания се блъскаха в главата му като понесени от поток камъчета: как преминаха през фоайето на хотела, поддържайки съпруга на Меча, нощният портиер, който им подаде ключовете, асансьорът и влизането в стаята, мърморенето и потисканият смях. И после Де Троейе, гледащ със стъкления поглед на зашеметено животно, докато жената и Макс се събличаха, за да се нахвърлят един на друг нетърпеливо, без помен от стеснение, поглъщайки се взаимно с уста и тяло, отстъпвайки на тласъци към спалнята, където, без да затворят вратата, смъкнаха завивката от леглото и той потъна в плътта на жената с отчаяна сила, която напомняше по-скоро на уреждане на сметки, отколкото на израз на страст или любов.

Макс затвори много внимателно вратата след себе си, като се опитваше да не вдига шум, и излезе в коридора. Закрачи по килима, който заглушаваше стъпките му и, отказвайки се от асансьора, заслиза по широката мраморна стълба, докато обмисляше следващите си ходове. Не беше вярно, че огърлицата беше останала в колата. Когато слезе от колата пред хотела, докато казваше на шофьора да го изчака, за да го откара по-късно до пансион „Кабото“, Макс беше върнал пистолета на Петроси и взе перления наниз, който сложи в един джоб, без Меча или съпругът й да забележат. Там беше той през цялото време, там беше и сега, издутина под ръката, с която Макс опипваше левия джоб на сакото си, докато пресичаше фоайето между колоните, поздравявайки с леко повдигане на веждите нощния портиер и излизаше навън, където Петроси дремеше в колата под светлината на една улична лампа: с фуражката на една страна, на седалката, върху сгънат екземпляр на „Насион“, положил на кожената облегалка глава, която надигна, когато Макс потропа по стъклото.

— Закарайте ме до „Адмирал Браун“, моля… А, не, оставете. Няма нужда да си слагате фуражката. След това се приберете вкъщи.

По време на пътуването не размениха нито дума. От време на време, в блясъка на фаровете по някоя фасада или стена, съчетан със сивкавата светлина, предвещаваща изгрева, Макс забелязваше в огледалото за обратно виждане погледа на шофьора, който на моменти се кръстосваше безмълвно с неговия. Когато колата спря пред пансиона, Петроси излезе, за да отвори вратата на Макс. Той слезе, с шапка в ръка.

— Благодаря, Петроси.

Шофьорът го гледаше безразлично.

— За нищо, господине.

Макс направи крачка към входа, после изведнъж спря и се обърна.

— За мен беше удоволствие да се запознаем — добави той. На тази слаба светлина не можеше да бъде сигурен, но му се стори, че Петроси се усмихваше.

— Напротив, господине… Почти цялото удоволствие беше мое.

Сега беше ред на Макс да се усмихне.

— Този „Браунинг“ е много добър. Пазете го.

— Радвам се, че ви е бил полезен.

Леко объркване премина по лицето на шофьора, когато танцьорът свали със спонтанен жест „Лонжин“-а от китката си.

— Не е кой знае какво — каза, подавайки му го, — но нямам нито едно песо в джоба.

Петроси въртеше часовника между пръстите си.

— Не е необходимо — възрази той.

— Знам, че не е. И затова е още по-необходимо.

Два часа по-късно, след като си събра багажа от пансион „Кабото“ и взе такси, Макс Коста се качи на пристанището на парния ферибот, който свързваше двата бряга на Рио де ла Плата и малко по-късно, след като премина процедурите, свързани с имиграционните власти и митницата, слезе на сушата в Монтевидео. Полицейското разследване, което след няколко дни възстанови заниманията на салонния танцьор по време на краткия му престой в уругвайската столица, щяха да покажат, че по пътя от Буенос Айрес той се запознал с някаква жена, мексиканска поданица и професионална певица, работеща по договор в театър „Пигал“. С нея Макс се настанил в една луксозна стая на хотел „Пласа Витория“, откъдето изчезнал на следващата сутрин, оставяйки багажа си и една сериозна сметка — престой, различни услуги, вечеря с шампанско и хайвер, която бясната мексиканка трябвало да плати, определено против желанието си, когато на другия ден я събудил един служител с хермелиновото палто, което Макс бил купил за нея предишната вечер от най-добрия магазин в града и което, според инструкциите му, понеже не носел достатъчно пари в себе си, трябвало да предадат в хотела на следващия ден, когато отворят банките.

По това време Макс вече си бил купил билет за на трансатлантическия кораб „Конте Верде“, плаващ под италианско знаме, който потеглял към Европа, с престой в Рио де Жанейро. Три дни по-късно слязъл в града на кариоките и от този момент нататък следите му се губеха. Последното, което можа да се установи, бе че преди да напусне Монтевидео, Макс продал перлената огърлица на Меча Инсунса на един румънски бижутер, известен с купуването на крадени вещи, който държал антикварен магазин на улица „Андес“. Румънецът, който се казвал Троянеску, в декларацията си пред полицията казал, че е платил за огърлицата — двеста съвършени, естествени перли — сумата от три хиляди лири стерлинги, което било, според цената на пазара, малко повече от половината на реалната им цена. Но младежът, който му я продал в кафе „Вакаро“, препоръчан от приятел на приятел, изглежда бързал да уреди сделката. Бил любезен младеж, наистина. Добре облечен и възпитан. Със симпатична усмивка. Ако не били тези двеста перли и бързането, щял да го приеме за съвършен джентълмен.

[1] Ceiba — род големи широколистни тропически дървета от семейство Слезови. — Б.пр. ↑

[2] Choclo (исп.) — налъм, дървена обувка; едно от най-популярните танга в Аржентина, написано през 1903 г. — Б.пр. ↑

[3] Хотел в Буенос Айрес по онова време. — Б.пр. ↑

[4] (фр) — танцувам и позирам — Б.пр. ↑

[5] Chique — на местен диалект (лунфардо) — бурни танци и забавления; популярно аржентинско танго. — Б.пр. ↑

[6] Част от първия стих на Марсилезата — Allans enfants de la Patrie (фр) — Напред, деца на Отечеството. — Б.пр. ↑

[7] (рус) — реми — Б.р. ↑

[8] Squibb, фармацевтична компания от САЩ, етерът се е използвал като наркотик. — Б.пр. ↑

[9] Хосе де Сан Мартин (1778–1850) — аржентински генерал и испански офицер, водач на въстания в южноамерикански държави за национална независимост от Испания, национален герой на Аржентина, Чили и Перу, първи президент на Перу. — Б.пр. ↑

[10] Мануел Белграно (1770–1820) — аржентински генерал. — Б.пр. ↑

[11] Бернардино Ривадавия (1780–1845) — първият президент на Аржентина. — Б.пр. ↑

[12] Квартали на Буенос Айрес. — Б.пр. ↑

6.
Алеята на англичаните

След вечерята във „Витория“ те излизат да се поразходят и да се насладят на приятното време. Меча представи Макс на другите като „скъп приятел от незапомнени времена“, а той се вписа в групата без усилие, със самообладанието, което винаги му помагаше да се справи с всяка ситуация, и предразполагащата непринуденост, основаваща се на добри обноски и остър ум, която навремето, когато всеки ден беше предизвикателство и борба за оцеляване, му отвори толкова врати.

— Значи живеете в Амалфи? — поинтересува се Хорхе Келер.

Спокойствието на Макс бе съвършено.

— Да. От време на време.

— Прекрасно място. Наистина ви завиждам.

Приятно момче, заключи Макс. В добра физическа форма: като онези американчета, които печелят трофеи в университета, но с добра европейска патина. Свали си вратовръзката. Със сакото на рамо и навити над лакътя ръкави на ризата, не се вписваше много в представата за претендент за световен шампион по шах. Отложената партия като че ли не го притесняваше. По време на вечерята изглеждаше весел и непринуден, разменяше шеги със своя учител и помощник Карапетян. По време на десерта помощникът му пожела да се оттегли, за да обмисли вариантите за тайна игра, избързвайки със задачата, с която щяха да се заемат заедно Ирина Ясенович и Келер утре след закуска. Карапетян беше този, който предложи разходката, преди да си тръгне. Ще ти се отрази добре да се разсееш, каза той на младежа. Позабавлявай се, нека те придружи Ирина.

— От колко време сте заедно? — поинтересува се Макс, докато помощникът се отдалечаваше.

— Доста — въздъхна Келер весело, както ученик говори за учителя си веднага щом той обърне гръб. — Повече от половината ми живот.

— Обръща му повече внимание, отколкото на мен — отбеляза Меча.

Младежът се засмя:

— Ти си ми само майка… Емил е надзирателят на карцера.

Макс гледаше Ирина Ясенович и се питаше до каква степен тя би могла да се превърне в ключа за карцера, споменат от Келер. Реши, че не беше точно красива, може би привлекателна със своята младост, с миниполата в духа на swinging London[1] и големите си черни, бадемовидни очи. Изглеждаше тиха и мила. Умно момиче. Двамата с Келер бяха нещо повече от влюбени, държаха се като млади приятели, които се разбират със знаци и погледи зад гърба на възрастните, като че ли шахът, който ги бе събрал, беше някакво нарушение, в което двамата бяха съучастници, някаква интелигентна и сложна лудория.

— Да пийнем нещо — предложи Меча. — Ето там.

Докато разговаряха, бяха слезли по „Сан Антонио“ и улица „Сан Франциско“ към градините на хотел „Империал Трамонтано“, където в един павилион, сред бугенвилии, палми и магнолии, осветени от книжни малки фенерчета, група музиканти свиреха пред трийсетина души — в спортни блузи, с пуловери, наметнати на раменете, минижупи и джинси — които седяха на масите около дансинга, близо до стръмния скалист бряг, на фона на черния залив, озарен от далечните светлини на Неапол.

— Не си спомням майка ми да е говорила за вас… Къде се запознахте?

— На един кораб в края на двайсетте. На път за Буенос Айрес.

— На борда Макс беше салонен танцьор — добави Меча.

— Салонен?

— Професионален. Танцуваше с дамите и младите момичета и го правеше доста добре… Прочутото танго на първия ми мъж е тясно свързано с него.

Младият Келер прие информацията с безразличие. Или тангото въобще не го интересуваше, заключи Макс, или не му беше приятно да се говори за предишния семеен живот на майка му.

— Аха, ясно — каза той хладно. — Танго.

— А с какво се занимавате сега? — поинтересува се Ирина.

Шофьорът на доктор Хугентоблер направи подходящ за случая жест, едновременно уверен и смътен.

— Бизнес — отвърна той. — Имам клиника на север.

— Не е зле — каза Келер. — От танцьор на танго до собственик на клиника и вила в Амалфи.

— Имаше и не толкова охолни периоди — поясни Макс. — Четирийсет години са много време.

— Запознавали ли сте се с баща ми? Ернесто Келер?

Лекият жест на Макс подсказваше, че се опитва да си спомни.

— Възможно е… Не съм сигурен.

Погледът на Макс срещна очите на Меча.

— Запознахте се на Ривиерата — отбеляза тя спокойно. — По време на войната в Испания, в къщата на Сузи Фериол.

— А, наистина… Разбира се.

Четиримата поръчват питиета: безалкохолни, минерална вода и „Негрони“ за Макс. Докато сервитьорът се връща с пълната табла, барабанистът заблъсква по барабаните и чинелите, засвирват две електрически китари, а певецът — застаряващ красавец с тупе и екстравагантно сако, имитиращ стила на Джани Моранди — запява „Накарай майка ти да те изпрати“. Хорхе Келер и момичето си разменят бърза целувка и стават да танцуват на дансинга между хората, движат се изкусно в бързия ритъм на туиста.

— Невероятно — коментира Макс.

— Кое ти се струва невероятно?

— Синът ти. Начинът му на живот. Държането му.

Тя го поглежда лукаво.

— Имаш предвид претендента за световен шампион по шах?

— Същият.

— Разбирам. Предполагам, че си очаквал едно бледо и затворено момче в облак от шейсет и четири шахматни полета.

— Да. Нещо такова.

Меча поклаща глава. Предупреждава го да не се заблуждава. Облакът също бил там. Въпреки че не изглежда така, младежът продължава да играе отменената партия. Без съмнение това, което го различава от другите, е начинът, по който посреща предизвикателството. Някои големи майстори се изолират от света и живота и се концентрират като монаси. Но Хорхе Келер не е такъв. Неговият стил се изразява именно в това — да възпроизвежда играта в света и в живота.

— Под тази привидно жизнерадостна и нормална външност — заключава тя, — има разбиране за пространството и за нещата, което няма нищо общо с твоето или моето.

Макс се съгласи, наблюдавайки Ирина Ясенович.

— А тя?

— Странно момиче е. Аз самата не успявам да вникна в това, което се случва в главата й… Без съмнение е голям играч. Резултатна и блестяща… Но не знам до каква степен начинът, по който се държи, е присъщ на нея самата или се дължи на връзката й с Хорхе. Не ми е известно каква е била преди.

— Никога не съм си мислил, че има добри шахматисти сред жените… Винаги съм си мислил, че е мъжки спорт.

— Ами не е така. Има много жени със звание гросмайстор, най-вече в Съветския съюз. Но малко от тях стигат до световни титли.

— Защо?

Меча отпива глътка вода и се замисля за момент. Накрая казва, че Емил Карапетян има теория за това. Едно е да изиграеш няколко партии и друго — цял световен шампионат или турнир: това изисква продължителни усилия, извънредна концентрация и голяма емоционална стабилност. На жените, които обикновено са под влиянието на биологични сривове и възходи, е по-трудно да поддържат тази постоянна стабилност в продължение на седмици или месеци, докато трае състезание от високо ниво. Фактори като майчинството или менструалните цикли могат да провалят равновесието, което е крайно наложително в такова изпитание. Затова малко жени стигат до такова ниво.

— И ти си съгласна?

— Отчасти. Да.

— И Ирина ли мисли така?

— Не, ни най-малко. Смята, че няма никаква разлика.

— А синът ти?

— На нейното мнение е. Казва, че е въпрос на отношение и навик. Мисли, че в шаха, както и във всичко останало, нещата ще се променят много в следващите години… Че вече се променят с младежката революция, с това, че луната вече е на една ръка разстояние, музиката, политиката и така нататък.

— Сигурно има право — признава Макс.

— Казваш го така, като че ли не съжаляваш.

Наблюдава го заинтригувана. Думите й звучат по-скоро като провокация, отколкото като обикновено изказване. Той съпровожда отговора си с елегантно-меланхоличен жест.

— Всяка епоха има своя върхов миг — казва той убедено. — Хората също. Моето време свърши отдавна, а аз мразя удължените финали. Карат те да губиш добрите си обноски.

Меча се подмладява, когато се усмихва, убеждава се той, сякаш кожата й става по-гладка. А може това да се дължи на сиянието на съучастническия й поглед, който сега е такъв, какъвто го помни.

— Все така те бива с красивите фрази, приятелю мой. Винаги съм се чудила откъде ги вадиш.

Някогашният салонен танцьор отвръща без замисляне, сякаш отговорът беше ясен.

— От тук от там, предполагам… Въпросът е да ги използваш в подходящия момент.

— А маниерите ти изглеждат непроменени. Ти си все същият съвършено галантен мъж, с когото се запознах преди четирийсет години на онзи кораб, толкова чист и бял, че изглеждаше току-що изтъркан с гореща вода… Но преди малко, когато говореше за твоето време, не включи в него и мен.

— Ти си жива. Достатъчно е само да те видя със сина ти и другите.

Първото изречение прозвучава като оплакване и Меча го поглежда замислено. Като че ли изведнъж застава нащрек. За секунда Макс има чувството, че губи контрол. Затова печели време, навеждайки се над масата, за да напълни с вода чашата на жената. Когато се обляга назад на стола, всичко отново е под контрол. Но тя продължава да го наблюдава проницателно.

— Не разбирам защо говориш така. С такъв огорчен тон. Нещата ти не са се развили зле.

Макс прави неопределен жест. И това, така да се каже, е своеобразна игра на шах. Може би не е правил нищо друго през живота си.

— Може би думата е умора — отговаря той предпазливо. — Един мъж трябва да разбере кога е време да спре да пуши… да пие… или да живее.

— Още една хубава фраза. Чия е?

— Забравих — сега той се усмихва, отново владее положението. — Представи си, може дори да е моя. Прекалено стар съм вече, забравям.

— Забравил ли си и как се зарязва жена? Едно време беше специалист в това отношение.

Поглежда я с премерена смесица от обич и укор, но Меча отхвърля това с жест, не приема съучастничеството, което той й предлага.

— Не зная от какво се оплакваш — настоява тя. — Или от какво се преструваш, че се оплакваш. Животът ти беше опасен… Можеше да свършиш по много по-различен начин.

— Искаш да кажеш в мизерия?

— Или в затвора.

— Бил съм и на двете места — признава той. — Рядко и за малко, но съм бил там.

— Учудващо е, че си сменил начина си на живот… Как го постигна?

Макс отново прави странен жест, който обхваща всякакви възможности. Често само една ненужна подробност може да съсипе и най-доброто прикритие.

— Имах няколко успешни удара след войната. Приятели и бизнес.

— А може би и някоя жена с пари?

— Не мисля… Не помня.

Навремето Макс би предизвикал в такъв момент уместна пауза, палейки бавно цигара. Но вече не пуши, а освен това джинът от коктейла му натежава на стомаха. Затова просто демонстрира равнодушие. В главата му се върти мисълта за лъжица сода, разтворена в хладка вода.

— Макс, не изпитваш ли носталгия по онова време?

Тя наблюдава сина си и Ирина, които продължават да танцуват под фенерите в парка. Сега свирят рок. Макс ги гледа как се движат по дансинга и след това се заглежда в листата, които жълтеят в мрака или са нападали сухи на земята край масите.

— Изпитвам носталгия към младостта ми — отговаря той — или по-скоро към онова, което бе възможно през тази младост… От друга страна, открих, че есента успокоява. На моята възраст се чувстваш свободен, далеч от трепетите, които предизвиква пролетта.

— Не бъди така нелепо галантен. Кажи „на нашата възраст“.

— Никога.

— Глупак.

Отново споделено приятно мълчание. Меча изважда от джоба на сакото си пакет цигари и го оставя на масата, но не пали.

— Зная какво имаш предвид — казва накрая. — И с мен се случва същото. Един ден установих, че има повече неприятни хора по улиците, а хотелите вече не са толкова елегантни, нито пък пътуванията — толкова забавни. Градовете бяха станали по-грозни, а мъжете — по-груби и по-непривлекателни… А накрая войната в Европа отнесе това, което беше останало. — Отново замълчава за миг и допълва: — За щастие имах Хорхе.

Макс се съгласява разсеяно, размишлявайки върху това, което току-що бе чул. Не го казва на висок глас, но тя бърка. Поне що се отнася до него. Проблемът му не беше в носталгията по вчерашния свят, а в нещо по-прозаично. През по-голямата част от живота си се е опитвал да оцелее в този свят, приспособявайки се към сценарии, които можеха да го повлекат със себе си, ако се сринеха. Когато това все пак се случи, беше прекалено късно да започне наново: животът вече не беше обширна територия за лов, изпълнена с казина, скъпи хотели, презокеански кораби и луксозни бързи влакове, където успехът на някой дързък младеж можеше да зависи от начина, по който си сресва косата или пали цигара. Хотели, пътувания, места, хора — всичко бе станало по-грубо и по-грозно, както отбеляза извънредно точно Меча. Онази стара Европа, която танцуваше по дансингите и на баловете „Болеро“ на Равел и „Тангото на старата гвардия“, вече не можеше да се наблюдава в светлината, пречупена през чаша шампанско.

— Боже мой, Макс… Ти беше много красив. С тази твоя невъзмутимост, толкова елегантен, а в същото време такъв мошеник.

Наблюдава го изключително внимателно, като че ли търси в остарялото му лице елегантния младеж, когото познаваше. Покорно, със забележително хладнокръвие — на устните му играе леката усмивка на човек, примирил се с неизбежното — той се подлага на изпитанието.

— Необикновена история, нали? — заключава тя накрая със сладък тон. — Ти и аз… Ние, „Кап Полонио“, Буенос Айрес, Ница.

Запазвайки съвършено присъствие на духа, без да казва и дума, Макс се навежда леко над масата, взема едната ръка на жената и я целува.

— Това, което казах онзи ден, не е истина — Меча възнаграждава жеста му със сияещ поглед. — Изглеждаш много добре за възрастта си.

Той свива рамене с подходяща скромност.

— Не е вярно. Аз съм старец като всеки друг, който е познал любовта и провала.

Смехът й привлича погледи от съседните маси.

— Проклет плагиат. И тази мисъл не е твоя.

Макс не мигва.

— Докажи го.

— Докато го казваше, се подмлади с трийсет години… Пак толкова равнодушна ли беше физиономията ти, когато те разпитваше полицията?

— Каква полиция?

Сега се смеят и двамата. Макс също, силно. Искрено.

— Ти наистина изглеждаш добре — казва след това. — Ти беше… Ти си най-хубавата жена, която съм виждал някога и най-съвършената. Сякаш преминаваше през живота с плам, който следваше стъпките ти, озарявайки те постоянно. Като онези киноактриси, които се въплъщават в легендите, които самите те са създали.

Изведнъж Меча стана сериозна. След малко я видя да се усмихва насилено. Като че ли усмивката й идваше отдалеч.

— Пламъкът угасна преди време.

— Не е вярно — възрази Макс.

Тя отново се усмихва, но по по-различен начин.

— Хайде, стига. Ние сме двама стари лицемери, които се лъжат, докато младите танцуват.

— Танцува ли ти се?

— Не ставай глупав… Стар, нахалник и глупак.

Ритъмът на музиката се смени. Певецът с тупето и екстравагантното сако си почиваше: звучи инструментал на „Crying in the Chapel“ и двойките се прегръщат на дансинга. Така танцуват и Хорхе Келер и Ирина. Младата жена е опряла глава на рамото на шахматиста, обвила е с ръце врата му.

— Изглеждат влюбени — казва Макс.

— Не зная дали това са точните думи. Трябва да ги видиш, когато обсъждат партии пред таблото. Тя може да бъде непреклонна, а той напада като разгневен тигър… Често Емил Карапетян става арбитър. Но комбинацията изглежда сполучлива.

Макс се обърна, за да я погледне внимателно.

— А ти?

— О, не. Както казах по-рано, аз съм майката. Стоя настрани, както сега. Наблюдавам ги. Старая се да покривам нуждите. Логистиката… Но винаги знам къде ми е мястото.

— Можеше да имаш свой собствен живот.

— И кой казва, че това не е моят живот?

Удря лекичко с нокти по пакета с цигари. Накрая взема една и Макс й я запалва учтиво.

— Приличате си много със сина ти.

Меча изпуска дима и го поглежда с внезапно недоверие.

— В какво?

— Без съмнение физически. Той е слаб, висок. Нещо в очите му, когато се усмихва, напомня на твоите… Какъв беше баща му, дипломатът? Всъщност почти не си спомням. Приятен и елегантен мъж, нали… Онази вечеря в Ница. Друго почти не помня.

Тя слуша с любопитство през сивите спирали дим, разнасяни от лекия морски бриз.

— Можеше ти да си бащата… Никога ли не ти е хрумвало?

— Не говори глупости. Моля те.

— Не са глупости. Помисли за момент. Възрастта на Хорхе. Двайсет и осем години… Нищо ли не ти говори?

Той се размърдва неспокойно на стола.

— Моля те, би могъл да е…

— Искаше да кажеш, че би могъл да е всеки?

Изведнъж тя става неспокойна и помръква. Гаси грубо цигарата, смачквайки я в пепелника.

— Спокойно. Не е твой син.

Въпреки всичко Макс не може да си го избие от главата. Продължава да мисли, неспокоен, и да прави абсурдни сметки.

— Онзи последен път в Ница…

— Дявол те взел. Господи… По дяволите и ти, и Ница.

Утрото беше свежо и сияйно. Пред прозореца на стаята в хотел „Париж“ в Монте Карло дърветата поклащаха клони, ронеха се първите есенни листа заради мистрала, който от два дни духаше в безоблачното небе. Педантичен и внимателен във всеки детайл от дрехите си, Макс, с пригладена с лак коса, ухаещ свежо от скорошния лицев масаж, се облече: закопча жилетката си и си сложи сакото на костюма от кафяв шевиот за седем гвинеи, ушит по мярка преди пет месеца в Лондон от „Андерсън и Шепард“. След това сложи бяла кърпичка в горния джоб, оправи за последно вратовръзката си на червени и сиви райета, провери с един поглед лъснатите си обувки от кафява кожа и напълни джобовете си с предметите, поставени върху скрина: автоматична писалка „Паркер Дуофолд“, табакера от черупка на костенурка — тази беше вече с неговите собствени инициали — с двайсет турски цигари и кожено портмоне, в което имаше две хиляди франка, сезонна персонална карта за казиното и членската карта на „Спортинг клуб“. Бензиновата запалка „Дънхил“ със златно покритие беше на масичката за закуска, поставена до прозореца, върху вестник с последните новини от войната в Испания — виждаше се заглавието „Войските на Франко се опитват да завземат Белчите“. Пусна запалката в джоба си, хвърли вестника в кошчето, взе филцовата шапка и тръстиковия бастун и излезе в коридора.

Видя двамата мъже, когато слезе по последните стъпала на прекрасното стълбище и се озова под стъкления купол на фоайето. Бяха с шапки, седнали на едно от канапетата вдясно до вратата на бара. Първо ги помисли за полицаи. На трийсет и пет години — от седем години беше престанал да работи като салонен танцьор в луксозни хотели и транслантически кораби, — Макс притежаваше професионален инстинкт, усъвършенстван да го предупреждава за опасни ситуации. Бърз поглед към двата субекта го убеди, че тази ситуация беше такава: когато го видяха да се появява, се спогледаха, размениха няколко думи, а сега го гледаха с очевиден интерес. Непринудено, за да избегне неловка сцена във фоайето — може би задържане, въпреки че в Монако беше с чисто минало, Макс тръгна към двамата мъже, преструвайки се, че отива към бара. Когато ги приближи, двамата се изправиха.

— Господин Коста?

— Да.

— Казвам се Мауро Барбареско, а приятелят ми е Доменико Тинянело. Може ли да поговорим за момент?

Този, който говореше — на правилен испански, но с подчертан италиански акцент — беше широкоплещест, с орлов нос и живи очи, облечен в сив, малко отеснял костюм, чиито панталони бяха провиснали на коленете. Другият беше по-нисък и по-пълен, имаше меланхолично лице на южняк с голяма бенка на лявата буза, носеше тъмен раиран костюм — измачкан и протрит на лактите, забеляза Макс — с прекалено тясна вратовръзка и мръсни обувки. И двамата трябва да бяха над трийсетте.

— Разполагам само с половин час. След това имам ангажимент.

— Достатъчно е.

Макс знаеше от опит, че усмихнатият полицай е много по-опасен от сериозния, но ако тези двамата бяха представители на закона, заключи той, не го показваха по традиционния начин. От друга страна това, че знаеха името му, не беше странно. В Монте Карло беше регистриран като Максимо Коста, венецуелският му паспорт беше истински и валиден. Разполагаше също така с четиристотин и трийсет хиляди франка по сметка в тукашния клон на банка „Барклис“, а в сейфа на хотела имаше още петдесет хиляди, които го правеха почтен или поне благонадежден клиент. Но у тези двамата имаше нещо обезпокоително. Благодарение на нюха си, трениран в трудни ситуации, той надушваше проблем.

— Може ли да ви поканим на по чашка?

Макс хвърли един поглед на интериора в бара: барманът Емилио разклащаше шейкър зад бара, няколко посетители пиеха аперитивите си, седнали на високи столчета сред стени с кристални аплици и лакирана ламперия. Мястото не беше подходящо за разговор с тези хора, затова посочи въртящата се външна врата.

— Да отидем отсреща. В кафене „Париж“.

Пресякоха площада пред казиното и портиерът, който добре помнеше оставените бакшиши, поздрави Макс. Вятърът от север оцветяваше близкото море в по-наситено от обичайното синьо, а планините, начупващи бреговата линия със стръмните си склонове в сиво и охра, изглеждаха по-ясно очертани и близки в онзи необозрим пейзаж от вили, хотели и казина. Това беше Лазурният бряг: шейсеткилометров булевард, населен с невъзмутими келнери, очакващи клиенти, ловки крупиета, очакващи играчи, ловки жени, очакващи мъже с пари и бдителни хитреци като самия Макс, очакващи възможността да се възползват от всичко това.

— Времето ще се разваля — каза онзи, който се представи като Барбареско, на колегата си, гледайки небето.

По някаква причина, върху която Макс не се съсредоточи, думите сякаш прозвучаха като заплаха или предупреждение. Все по-ясно ставаше, че усложненията са неизбежни. Той се опитваше да разсъждава трезво, избра маса под чадърите на терасата на кафенето, в най-спокойната й част. Внушителната фасада на казиното остана вляво, а хотел „Париж“ и „Спортинг клуб“ — от другата страна на площада. Заеха местата си, келнерът дойде и поръчаха питиета: Барбареско и Тинянело патриотично „Чинцано“, а Макс — коктейл „Ривиера“.

— Имаме предложение за вас.

— Като казвате „имаме“, кого имате предвид?

Италианецът си свали шапката и прокара ръка по главата си. Плешивият, загорял от слънцето череп в съчетание с широките рамене му придаваше атлетичен вид на спортист.

— Ние сме посредници — каза той.

— На кого?

Усмихна се уморено. Италианецът гледаше червеното питие, което келнерът беше сложил пред него, без да го докосва. Меланхоличният му колега беше взел своето и го приближаваше предпазливо към устните си, сякаш намираше нещо съмнително в парченцето лимон в чашата.

— Всяко нещо с времето си — отвърна Барбареско.

— Добре — Макс се готвеше да запали цигара. — Да чуем това предложение.

— Много добре платена работа в южна Франция.

Без да щраква със запалката, Макс стана съвсем спокойно, извика келнера и поиска сметката. Имаше доста опит с провокатори, доносници и полицаи под прикритие, за да протака ситуацията.

— Беше ми приятно, господа… Вече ви казах, че имам ангажимент. Пожелавам ви приятен ден.

Двамата италианци не се обезпокоиха и останаха седнали. Барбареско извади от джоба си документ за самоличност и го показа разтворен.

— Господин Коста, това е сериозно. Държавна работа.

Макс погледна документа. Снимка на притежателя, залепена до герба на Италия и инициалите SIM.

— Моят приятел има друг, същият като този… Нали, Доменико?

Другият потвърди с такава мъка, като че ли не го питаха за документ за самоличност, а дали е болен от туберкулоза. Той също си беше свалил шапката. Косата му беше черна, къдрава и мазна, което подчертаваше южняшкия му вид. Сицилианец или калабриец, каза си Макс. С цялата типична за онези земи меланхолия, изписана на лицето му.

— И документите са истински?

— Като осветена нафора.

— Каквито и да са, струва ми се, че юрисдикцията им свършва на границата във Вентимиля.

— Тук сме по работа.

Макс седна отново. Като всеки, който четеше вестници, и той беше наясно с териториалните претенции на Италия, която, откакто Мусолини взе властта, претендираше за старата граница в южна Франция, разширявайки претенциите си до река Вар. Не му убягваше и фактът, че покрай обстановката, възникнала в резултат на войната в Испания и политическото напрежение в Европа и Средиземноморието, бреговата ивица, която включваше Монако и френското крайбрежие до Марсилия, беше същински мравуняк от италиански и немски агенти. Знаеше също така, че SIM означаваше Servizio Informazioni Militari, и че под това име бе познато военното контраразузнаване на фашисткия режим в Италия.

— Преди да минем по същество, господин Коста, позволете ми да ви кажа, че знаем всичко за вас.

— Кое всичко?

— Преценете сам.

След това встъпление Барбареско изпи вермута си — на три, разделени от паузи глътки — и се зае да обобщава със завидно умение, в рамките на около две минути, професионалната кариера на Макс в Италия през последните години. Това включваше освен няколко малки престъпления, кражба на бижута от американка с името Хауелс в апартамента й на „Виа Бабуино“ в Рим, още едно ограбване, този път на белгийска поданица, в гранд хотела на същия град, разбиване на сейф във вила в Болцано, собственост на маркиза Греко де Андреас, и кражба на бижута и пари от бразилското сопрано Флоринда Салгадо в апартамент в хотел „Даниели“ във Венеция.

— Нима съм извършил всичко това? — Макс прие спокойно чутото. — Не може да бъде.

— Може, уверявам ви.

— Странно, че не са ме задържали досега. При толкова много престъпления и доказателства срещу мен.

— Никой не говори за доказателства, господин Коста.

— Аха.

— Всъщност нито едно подозрение към вас така и не бе официално потвърдено.

Макс прехвърли крак върху крак и запали цигара.

— Нямате представа колко ме успокоява това… А сега кажете какво искате от мен.

Барбареско въртеше шапката си в ръце. Както неговите, така и ръцете на колегата му изглеждаха силни, с плоски нокти и със сигурност опасни, когато се наложеше.

— Има един въпрос — заяви италианецът. — Проблем, който трябва да решим.

— Тук, в Монако?

— В Ница.

— Какво общо имам аз с това?

— Въпреки че паспортът ви е венецуелски, вие сте с аржентински и испански произход. Добре приет сте в определени кръгове и се движите свободно в тях. Имате и друго преимущество: никога не сте имали проблеми с френската полиция, не както с нашата. Това ви придава привидна благонадеждност… Нали така, Доменико?

Другият кимна тъповато, като по навик. Изглежда бе свикнал колегата му да се заема с диалогичната част от работата.

— Какво очаквате да направя?

— Да използвате уменията си в наша полза.

— Уменията ми са разнообразни.

— По-точно — Барбареско пак погледна колегата си, като че очакваше съгласието му, въпреки че другият нито проговори, нито помръдна, — интересуваме се от лекотата, с която се вмъквате в живота на някои лица, най-вече на жени със състояние. В един от случаите вие сте показали също и удивителна ловкост при изкачване на стени, чупене на прозорци и отваряне на заключени сейфове… Последното обстоятелство наистина ни удиви, докато не поговорихме с един ваш стар познат, Енрико Фосатаро, който разсея съмненията ни.

Макс, гасейки цигарата си, остана равнодушен.

— Не познавам това лице.

— Странно, защото той изглежда доста ви цени. Нали така, Доменико? Описва ви буквално като добро момче и истински джентълмен.

Макс задържа непроницаемото си изражение, макар вътрешно да се усмихваше на спомена за Фосатаро: висок, кльощав, с много изискани маниери. Преди да започне да използва техническите си познания, за да разбива сейфове, работил в „Конфорти“, предприятие, което произвеждаше такива. Запознаха се в кафенето на хотел „Капса“ в Букурещ през трийсет и първа година, използваха уменията си заедно в доста доходоносни инициативи. Той беше човекът, който показа на Макс как да реже с диамант стъкла и витрини и как да ползва железарски инструменти, за да отваря сейфове. Енрико Фосатаро се славеше с това, че работеше безупречно чисто, причинявайки възможно най-малки неприятности на жертвите си. „Богатите ги обираш, но не ги малтретираш — имаше навика да казва той. — Обикновено са застраховани срещу грабеж, но не и срещу неуважение.“ До момента на своята социална реабилитация — като много други беше постъпил във фашистката партия — Фосатаро беше легенда в елита на европейския престъпен свят. Пристрастен към четенето, той веднъж прекъсна по средата обир в една къща във Верона, оставяйки всичко недокоснато, когато разбра, че собственик на дома е Габриеле д’Анунцио. Известен бе и онзи нощен епизод, в който, след като приспал детегледачката с кърпичка, напоена с етер, Фосатаро дал биберона на събудилото се дете в люлката, докато съучастниците му обирали къщата.

— Или, така да се каже — обобщи Барбареско, — освен че маниерите на жиголо ви осигуряват прием в обществото, вие сте ловък мошеник. Деликатните французи го наричат cambrioleur[2]. Макар и с бели ръкавици.

— Трябва ли да се правя на изненадан?

— Не е нужно. В случая това, че знаем всичко за вас, не е кой знае каква заслуга. Ние с колегата имаме на своя страна държавния апарат, а както знаете, италианската полиция е най-ефективната в Европа.

— Конкурира се по ефикасност с Гестапо и НКВД, доколкото разбирам.

Другият се понамръщи.

— Без съмнение имате предвид хората на OVRA[3], политическата фашистка полиция. Но ние с колегата сме карабинери. Разбирате ли? Военно разузнаване.

— Това много ме успокоява.

След няколкосекундно мълчание Барбареско отчете с очевидно недоволство иронията, съдържаща се в думите на Макс. После изражението му показа, че е решил да остави това за по-късно.

— Съществуват важни за нас документи — обясни той, — които са в ръцете на човек, много известен в света на международните финанси. По редица сложни причини, свързани с положението в Испания, тези документи се намират в една къща в Ница.

— Искате да ви ги осигуря?

— Точно така.

— Да ги открадна?

— Това не е кражба, а възстановяване. Да ги върнете на собственика им.

Зад привидната незаинтересованост интересът на Макс растеше. Беше невъзможно да не изпита любопитство.

— Какви са тези документи?

— Ще разберете, когато му дойде времето.

— А защо точно аз?

— Както вече казах, справяте се добре в подобни ситуации.

— Мислите ме за Рокамбол[4], така ли?

Името на героя от романите извика по необясними причини лека усмивка по лицето на Тинянело, който за момент смени погребалното си изражение, почесвайки бенката на бузата си. После продължи да се взира в Макс с изражението на човек, който през цялото време очаква да получи лоша новина.

— Та това е шпионаж, вие сте шпиони.

— Звучи мелодраматично — Барбареско се опитваше безуспешно да оправи с два пръста почти заличения ръб на панталона си. — Всъщност ние сме държавни служители. Със своите ограничения, списък с разходи и други такива неща — той се обърна към другия. — Нали, Доменико?

На Макс нещата не му изглеждаха толкова прости. Не и неговата част от работата.

— Шпионажът по време на война се наказва със смърт.

— Франция не е във война.

— Това скоро може да се промени. Идват лоши времена.

— Документите, които трябва да върнете, касаят Испания… В най-лошия случай рискувате да ви депортират.

— Ами не искам да ме депортират. Франция ми харесва.

— Уверявам ви, рискът е минимален.

Макс гледаше ту единия, ту другия с искрено учудване.

— Мислех, че тайните агенти разполагат със свои хора за подобни случаи.

— Аз и моят приятел се опитваме да направим точно това — Барбареско се усмихваше спокойно. — Да успеем да ви убедим да станете част от екипа ни. Как според вас стават тези неща? Кандидатите не идват да ни кажат „Искам да стана шпионин“. Понякога ги убеждаваме с патриотизъм, а понякога с пари… Не е известно да сте проявявали симпатии към едната или другата страна на воюващите в Испания. Като че ли всъщност това ви е безразлично.

— Всъщност съм повече аржентинец, отколкото испанец.

— Явно заради това. Въпреки всичко, ако изключим патриотичния стимул, остава икономическият. А на тази арена сте проявили явни предпочитания. Упълномощени сме да ви предложим значителна сума.

Макс преплете пръсти върху коляното на крака, който беше прехвърлил над другия.

— Колко значителна?

Барбареско се наклони над масата и заговори.

— Двеста хиляди франка в избрана от вас валута и аванс от десет хиляди за разходи в чек, издаден от офиса на „Креди Лионе“ в Монте Карло… Чека можете да получите още сега.

Макс погледна небрежно, с професионален интерес табелата на близката бижутерия, която се намираше точно до кафенето. От време на време си имаше вземане-даване със собственика, евреин на име Гомперс, който купуваше всеки следобед от играчите в казиното значителна част от бижутата, които им беше продал сутринта.

— Имам текущи лични ангажименти. Това би означавало да ги преустановя.

— Смятаме, че предложената сума е достатъчно обезщетение.

— Имам нужда от време, за да помисля.

— Не разполагате с такова време. Имате три седмици, за да разрешите случая.

Погледът на Макс се плъзна отляво надясно, от фасадата на казиното към хотел „Париж“ и сградата на „Спортинг клуб“ до него, с постоянно присъстващата там редица от лъскави ролс-ройси, даймлери и пакарди, спрени по протежението на площада, докато шофьорите им разговаряха на групички до главното стълбище. Три вечери по-рано, на същото място, беше извадил късмет: възрастна, но все още много хубава австрийка, бивша съпруга на фабрикант на изкуствени кожи от Клагенфурт, с която се беше разбрал да се видят в „Синия експрес“ след четири дни, а имаше и един сериозен удар в „Спортинг“, когато топчето от слонова кост спря на 26 и Макс спечели осемнайсет хиляди франка.

— Ще ви го кажа по друг начин. Предпочитам да работя сам. Живея по свой начин и никога не би ми хрумнало да работя за някое правителство. Все ми е едно дали е фашистко, националсоциалистко, болшевишко или ръководено от Фу Манчу[5].

— Разбира се, свободен сте да приемете или да откажете — изражението на Барбареско подсказваше точно обратното.

— Но трябва да имате предвид няколко неща. Вашият отказ би създал неудобство на нашето правителство. Нали, Доменико? Без съмнение това би накарало нашата полиция да промени отношението си, когато решите по какъвто и да е повод да стъпите на италианска земя.

Макс прецени бързо наум. Да му забранят да ходи в Италия означаваше да се откаже от ексцентричните американки на Капри и на крайбрежието при Амалфи, от отегчените англичанки, които наемаха вили в околностите на Флоренция, да се откаже от немските и италианските новобогаташи, пристрастени към казиното и хотелските барове, които оставяха жените си сами в Кортина д’Ампецо и в „Лидо“ във Венеция.

— И не само това — продължаваше да обяснява Барбареско. — Родината ми е в отлични отношения с Германия и други страни от централна Европа. Без да броим Испания, където една победа на генерал Франко е много възможна… Както знаете, полицаите работят по-ефективно от Обществото на народите. Понякога си сътрудничат. Един засилен интерес към вашата личност без съмнение би предизвикал вниманието и на други страни. В този случай територията, на която казвате, че предпочитате да работите сам, би могла застрашително да намалее. Представяте ли си?

— Представям си — призна невъзмутимо Макс.

— А сега си представете обратното. Бъдещите възможности. Добри приятели и обширна територия за лов… Освен това и ще ви плащат.

— Нужни са ми повече подробности. За да разбера до каква степен е осъществимо това, което ми предлагате.

— Ще получите тази информация вдругиден в Ница. Имате резервирана стая за три седмици в „Негреско“ — знаем, че винаги отсядате там. Все още е добър хотел, нали? Въпреки, че ние предпочитаме хотел „Рул“.

— В „Рул“ ли ще бъдете?

— Добре би било, но шефовете ни смятат, че луксът е за звезди като вас. Ние ще бъдем в скромна къща близо до пристанището. Нали, Доменико? Изисканите шпиони с гардения в бутониерата се срещат по-скоро във филмите. На онзи англичанин Хичкок и други подобни глупаци.

Четири дни след разговора в кафене „Париж“, седнал под един чадър в „Ла Фрегат“ пред „Променад дез Англе“ в Ница, Макс — с бял ленен панталон и двуредно морскосиньо сако; бастун и панамена шапка на съседния стол — притвори очи, заслепен от силния отблясък на светлината по водата в залива. Всичко наоколо блестеше — светлите сгради в бяло, розово и кремаво, а морето отразяваше слънчевите лъчи с такава сила, че многобройните минувачи по „Променад“, от другата страна на платното, приличаха на низ от анонимни сенки, дефилиращи в контражур. Той си каза, че краят на сезона почти не се усеща. Общинските служители метяха все повече сухи листа от земята, а пейзажът на разсъмване и на свечеряване придобиваше есенносиви и седефени тонове. Въпреки това по дърветата все още имаше портокали, мистралът поддържаше небето безоблачно, морето си оставаше индиговосиньо, алеята по протежение на каменистия плаж, срещу линията от хотели, ресторанти и казина, всеки ден се пълнеше с разхождащи се хора. За разлика от други места по крайбрежието, където луксозните магазини започваха да затварят, разглобяваха кабинките по плажа и навесите изчезваха от градините на хотелите, в Ница сезонът продължаваше и през зимата. Въпреки туризма с предплатени почивки, който завземаше южна Франция след победата на Народния фронт — онази година милион и половина работници се възползваха от намаленията на железопътните билети, — градът бе запазил постоянните си посетители: заможни пенсионери, английски брачни двойки, които пътуваха с кучетата си, възрастни дами, които криеха пораженията на времето под шапки с воалетки от дантела и руски семейства, които, принудени междувременно да продадат луксозните си къщи, все още обитаваха скромни апартаменти в центъра на града. Дори в разгара на летния сезон Ница не се преобразяваше: голите гърбове, плажните облекла и еспадрилите, които бяха на мода в околността, не се гледаха с добро око тук. Американските туристи, шумните парижани и англичанките от средната класа, които се опитваха да се правят на изтънчени, преминаваха от тук, без да спрат, на път към Кан и Монте Карло, точно като немските и италианските бизнесмени, които заразяваха Ривиерата с простащината си на новобогаташи, угоени под сянката на нацизма и фашизма. Един от силуетите в контражур, преминаващи отсреща, се отдели от другите, придобивайки форма, собствени черти и аромат на „Уърт“, докато се приближаваше към терасата и към Макс. Междувременно той вече беше станал и поправяше възела на вратовръзката си. С широка усмивка, сияеща като светлината, която заливаше всичко, той протегна ръце към новодошлата.

— Боже господи, баронесо. Много си красива.

— Ласкател.

Ася Шварценберг седна, махна слънчевите си очила, поръча едно шотландско уиски с „Перие“ и погледна Макс с големите си бадемови очи, напомнящи за славянския й произход.

Той посочи менюто, което беше върху масата.

— Да отидем в някой ресторант или предпочиташ да хапнеш нещо леко?

— Нещо леко. Тук би било добре.

Макс прегледа менюто. Отзад имаше отпечатана репродукция — „Пале Медитеране“ и палми, рисувани от Матис.

— Гъши дроб и „Шато д’Икем“?

— Перфектно.

Жената се усмихваше и показваше белите си зъби, резците — леко изцапани с червило, което имаше навика да оставя по всичко: по цигарите, чашите, яките на ризите на мъжете, които целуваше за довиждане. Но това — като изключим парфюма „Уърт“, който отговаряше идеално на начина й на обличане, но беше тежък за вкуса на Макс — бе единственото шокиращо отклонение у нея. За разлика от фалшивите титли, които много международни авантюристки разхождаха из Ривиерата, тази на баронеса Анастасия Александровна фон Шварценберг беше автентична. Нейният брат, приятел на принц Юсупов, беше сред убийците на Распутин, а първият й мъж беше екзекутиран от болшевиките през 1918 г. Дължеше титлата баронеса на втория си брак с пруски аристократ, починал от сърдечен удар, разорил се, след като коня му Мародер загубил с една глава състезанието „Гран При дьо Довил“ през 1923 г. Останала без средства, но съхранила добрите си контакти, много висока, слаба и елегантна, Ася Шварценберг беше работила известно време като манекенка за някои от най-влиятелните френски модни къщи. Старите подвързани колекции на „Воуг“ и „Венити феър“, които все още можеха да се намерят в читалните на презокеанските кораби и големите хотели, изобилстваха от нейни стилни снимки, правени от Едуард Стайкен или братя Зеебергер. Несъмнено, въпреки че наближаваше петдесетте, начинът, по който носеше дрехите си — тъмносиньо болеро върху широки бежови панталони, тоалет, който точното око на Макс прецени като на „Ермес“ или „Скиапарели“ — продължаваше да я прави ослепителна.

— Имам нужда от контакт — каза Макс.

— С мъж или жена?

— Жена. Тук, в Ница.

— Трудно ли ти се струва?

— Малко. Има много пари и се движи във висшите кръгове. Искам да ме представиш в нейните среди.

Жената слушаше внимателно и вежливо. Макс предположи, че преценява изгодата за себе си. От години, освен да продава антични предмети, за които твърдеше, че принадлежат на руското й семейство, тя живееше от посредничество: осигуряваше покани за празненства, контакти за вила под наем или маса в изискан ресторант, репортажи в модни списания и такива неща. На Ривиерата баронеса Ася фон Шварценберг беше нещо като светска сводница.

— Не те питам за намеренията ти — каза тя, — защото си ги представям.

— Този път не е толкова лесно.

— Познавам ли я?

— Ако не беше така, нямаше да те притеснявам… Освен това, Ася Александровна, има ли някой, когото да не познаваш?

Донесоха гъшия дроб и виното и Макс прекъсна разговора, докато се занимаваха с тях, толкова повече, че жената не показваше нетърпение. Двамата имаха мимолетен флирт преди пет години, когато се запознаха на празненството в новогодишната нощ в „Ембаси“ в Сейнт Мориц. Флиртът им не се задълбочи, защото всеки от тях разбра, че другият е авантюрист без пукнат грош. Така че двамата осъмнаха в сладкарница „Ханзелман“ — тя с палто от визон върху роклята от ламе, а той със строг фрак — хапвайки торта с топъл шоколад. Оттогава поддържаха взаимноизгодна приятелска връзка, без да навлизат в територията на другия.

— Това лято ви снимаха заедно на хиподрума „Лоншан“ — каза Макс накрая. — Видях снимката ви в „Мари Клер“ или в някакво подобно списание.

Баронесата искрено се учуди и повдигна веждите си, оскубани с пинсета, оформени с четчица и загладени с колд-крем.

— Сузана Фериол?

— Същата.

Плетеният стол на баронесата изскърца леко, докато тя се отпускаше назад на облегалката и кръстосваше крака.

— Това е лов на едър дивеч, драги.

— Затова се обръщам към теб.

Макс беше извадил табакерата и й я поднесе отворена. Наведе се да й даде огънче и след това запали своята цигара.

— Никакъв проблем от моя страна — баронесата пушеше, замислена. — Познавам Сузи от години… От какво имаш нужда?

— Нищо специално. Удобен повод да посетя къщата й.

— Само това?

— Да. Останалото си е моя работа.

Баронесата дръпна бавно и спокойно от цигарата.

— Не искам да знам нищо за останалата част — поясни тя, — но те предупреждавам, че не е лесна жена. Не се знае нищо за каквато и да било нейна авантюра… Вярно, че с тази война в Испания всичко е в пълен хаос. Непрестанно движение на хора, бежанци и други… Абсолютна разюзданост.

Макс си помисли, че онази дума, „бежанци“, е някак неуместна. Навеждаше на мисълта за горките хора, които показваха по снимките, правени от чуждестранни кореспонденти: лица на селяни, със сълзи, стичащи се по бръчките им, семейства, бягащи от бомбардировки, мръсни деца, спящи върху мизерни вързопи дрехи, отчаяние и мизерия, хора, загубили всичко освен живота си. Но голяма част от испанците, които търсеха убежище на Ривиерата, нямаха нищо общо с това. Устройваха се удобно в климат, подобен на този в родината им. Наемаха вили, апартаменти или хотелски стаи, хващаха бронзов тен и посещаваха скъпите ресторанти. И това не се случваше само там. Четири седмици по-рано, подготвяйки една акция, която не завърши удовлетворително — в кариерата му не всичко беше успешно, — Макс беше общувал с няколко от тези изгнаници във Флоренция: аперитиви в „Касоне“ и вечеря в „Пиколо“ или в „Бети“. За тези, които бяха успели да се скрият на безопасно място и притежаваха банкови сметки в чужбина, гражданската война не беше нищо повече от временно неудобство. Далечна буря.

— Познаваш ли и Томас Фериол?

— Разбира се, че го познавам — жената вдигна предупредително пръст. — Внимавай с него.

Макс си спомни разговора, проведен същата сутрин с двамата италиански шпиони в кафене „Моно“ на площад „Масена“ до общинското казино. Барбареско и Тинянело бяха седнали пред безалкохолните си коктейли с лимон, обяснявайки му чрез устата на единия — другият оставаше безмълвен и меланхоличен, също както в Монте Карло — подробностите около работата, която трябваше да свърши. Барбареско беше обяснил, че Сузана Фериол е ключовата фигура, че вилата й е в Ница, близо до Мон Борон, а тя е нещо като лична секретарка, водеща поверителните дела на брат си. Томас Фериол отсядал там, когато ходел на Лазурния бряг, а в сейфа в кабинета се пазели документите му. На Макс беше възложено да се внедри в приятелския му кръг, да проучи обстановката и да вземе онова, което им трябваше. Ася Шварценберг продължаваше да наблюдава Макс с любопитство, като че ли преценяваше възможностите му. Не изглеждаше склонна да заложи на него и пет франка.

— Фериол — добави тя след кратка пауза — не е човек, който позволява да се задяват със сестричката му.

Макс прие равнодушно предупреждението.

— Той в Ница ли е?

— Идва и си заминава. Преди месец се засякохме няколко пъти: на вечеря в „Ла Резерв“ и на едно празненство в къщата, която Дулсе Мартинес де Хос нае това лято в Антиб. Но по-голямата част от времето си прекарва между Испания, Швейцария и Португалия. Тясно свързан е с правителството в Бургос. Казват, и аз съм склонна да вярвам, че той си остава главен банкер на генерал Франко. Всички знаят, че той посрещна първите разходи около бунта на военните в Испания…

Макс гледаше отвъд градината, спрените автомобили на бордюра и сенките, които продължаваха да дефилират в контражур по алеята. На друга маса седеше двойка със слабо куче с козина с цвят на канела и аристократична муцуна. Господарката му, младо момиче със свободна рокля и копринен тюрбан, дърпаше каишката така, че животното да не ближе обувките на мъжа на съседната маса, зает да пълни лулата си и забил поглед в табелата на агенция „Кук“.

— Дай ми няколко дни — каза баронесата. — Трябва да проуча въпроса.

— Не разполагам с много време.

— Ще направя, каквото мога. Предполагам, че ще покриеш разходите.

Той потвърди разсеяно. Мъжът от съседната маса беше запалил лулата си и сега ги поглеждаше уж случайно, което накара Макс да се почувства неудобно. Реши, че има нещо познато в този непознат, но не можеше да прецени точно какво.

— Няма да ти излезе евтино — настоя баронесата. — Казвам ти, Сузи Фериол е висока цел.

Макс отново я погледна.

— Колко висока? Мислех си за около шест хиляди франка.

— Осем хиляди, скъпи. Всичко е много скъпо.

Човекът с лулата като че ли беше изгубил всякакъв интерес към тях и пушеше, съзерцавайки силуетите, които се движеха по алеята. Дискретно, прикривайки се зад масата, Макс извади плика, който предвидливо носеше във вътрешния джоб на сакото си и добави хиляда франка от портфейла си.

— Сигурен съм, че ще се оправиш със седем хиляди.

— Да — баронесата се усмихна. — Ще се оправя.

Сложи плика в чантата си и се разделиха. Той се изправи, проследи я с поглед, докато тя се отдалечаваше, и след това плати сметката, сложи си шапката, тръгна между масите и мина покрай мъжа с лулата, който като че ли вече не му обръщаше внимание.

След малко, когато стъпваше на последното от трите стъпала, свързващи терасата с тротоара, най-накрая се сети. Беше видял този мъж онази сутрин, седнал пред кафене „Моно“; един ваксаджия му лъскаше обувките, докато Макс разговаряше с италианските шпиони.

— Имаме проблем — казва изведнъж Меча Инсунса.

От известно време се разхождат бавно покрай манастира „Сан Франческо“ и градините на хотел „Империал Трамонтано“ и говорят за несъществени неща. Следобедът преваля, обгърнатото в омара слънце залязва вляво над скалистия морски бряг на „Марина Гранде“ и позлатява мъглата над морския залив.

— Сериозен проблем — добавя тя след малко. Изпушва остатъка от цигарата и след като загася огънчето в железните перила, я хвърля в пропастта. Изненадан от тона и поведението на жената, Макс изучава неподвижния й профил. Тя притваря очи, взирайки се в морето с упорита настойчивост.

— Ходът на Соколов — казва накрая.

Макс я поглежда внимателно, объркан. Няма представа какво има предвид. Вчера се игра отложената партия, с резултат реми. По половин точка за всеки играч. Това знае по въпроса.

— Мръсници — промърморва Меча.

Объркването на Макс прераства в недоумение. Тонът й е презрителен, със злобна нотка. Следователно има нещо ново. Въпреки че „ново“ може би не е точната дума. Спомени за този тон от общото им далечно минало изплават с лекота от забравата. Макс познава този тон. Отпреди цяла вечност, цял живот. Това ледено, сдържано презрение.

— Знаеше хода.

— Кой?

С ръце в джобовете на жилетката, тя свива рамене, като че ли отговорът е ясен.

— Руснакът. Знаеше как ще играе Хорхе.

Разбирането настъпва с малко забавяне.

— Казваш ми…

— Че Соколов беше подготвен. И това не се случва за първи път.

Дълго мълчание. Почуда.

— Той е световният шампион — Макс напряга въображението си, за да преработи информацията. — Нормално е да се случват такива неща.

Жената отделя поглед от залива и го спира върху него, без да отваря устните си. Погледът й говори, че няма нищо нормално в това да се случват подобни неща или да се действа по този начин.

— Защо ми казваш това? — пита той.

— Точно на теб?

— Именно.

Наведе глава замислена.

— Може би защото имам нужда от теб.

Учудването на Макс нараства, той се подпира с ръка на перилата над скалистия залив. В жеста му се долавя някаква несигурност, прилича на неконтролирано движение при внезапен пристъп на световъртеж. Шофьорът на доктор Хугентоблер има специфични планове за фалшивия си светски живот в Соренто и те не предполагат Меча Инсунса да се нуждае от него, а точно обратното.

— За какво?

— Всяко нещо с времето си.

Той се опитва да подреди мислите си. Да премисли ходовете си в това, което все още остава неизвестно за него.

— Питам се…

Меча го прекъсва спокойно.

— От известно време си мисля на какво си способен.

Казва го нежно. Не откъсва очи от неговите, дебнейки очаквания отговор. Безмълвна.

— По отношение на какво?

— На мен, в сегашно време.

Едва забележим жест на пренебрежителен протест. Това е най-добрият Макс, от добрите си времена, който сега показва, че е леко засегнат. Недопускащ и сянка от най-далечно съмнение да падне върху репутацията му.

— Много добре знаеш.

— О, не. Не знам.

Тя се е отдалечила от перилата и върви под палмите към манастира. Оставайки за миг в почти театрална неподвижност, той я настига и тръгва до нея, излъчвайки мълчалив укор.

— Наистина не знам — повтаря Меча замислено. — Но не става дума за това… Не това ме притеснява.

Любопитството на Макс го кара да се откаже от позата на благородно възмущение. С учтив и непринуден жест той протяга ръка, за да освободи пътя на придружителката си от две бърборещи англичанки, които се снимаха.

— Има ли нещо общо със сина ти и руснаците?

Жената не отговаря веднага. Спира до единия ъгъл на манастирската стена пред малката арка, водеща към вътрешността. Като че ли се пита дали има смисъл да продължава напред и дали има смисъл да каже това, което в крайна сметка казва:

— Има техен доносник. Вътрешен човек, внедрен, който ги информира как Хорхе подготвя партиите си.

Макс примигва изумено.

— Шпионин?

— Да.

— Тук, в Соренто?

— Къде другаде?

— Това е невъзможно. Вие сте само Карапетян, Ирина и ти… Има ли друг, когото не познавам?

Тя клати намръщено глава.

— Никой. Само ние сме.

Минава под арката, а Макс тръгва по стъпките й. Прекосяват сенчестия проход и излизат в зеленикавата светлина на пустия двор, между каменните колони и аркадите, ограждащи дърветата в градината. Меча обяснява тихо, че става въпрос за онзи таен ход, който синът й остави в затворен плик в ръцете на съдията на мача, когато прекъснаха партията. Цялата нощ и на следваща сутрин бяха прекарали в анализиране на хода и последствията му, прехвърляйки всеки възможен ход на Соколов. Хорхе, Ирина и учителят Карапетян бяха проучили систематично всички варианти и се бяха подготвили за всеки от тях. Били единодушни, че най-вероятно, след като огледа дъската — което би отнело не повече от двайсет минути, — Соколов би отвърнал с вземане на пешка с офицер. Това позволявало да му се направи капан с кон и дама, от който единственият изход би била рискована игра с офицер, присъщ за стила на игра и въображението на камикадзето Келер, но нетипичен за консервативната игра на съперника му. Въпреки това, когато арбитърът отворил плика и направил тайния ход, Соколов отвърнал с ход, който го водел директно към капана, вземайки пешката с офицера си. Келер играл с кон и дама, имайки предвид капана. И тогава, без да се смути, отделяйки само осем минути за анализа, който бе отнел цялата нощ на Келер, Ирина и Карапетян, Соколов играл по най-рискования начин с офицера си. Точно така, както предполагаха, че никога не би опитал.

— Може да е съвпадение?

— В шаха няма съвпадения. Само грешки и успехи.

— Казваш, че Соколов е знаел как ще играе сина ти, и как да го избегне?

— Да. Хорхе беше измислил маниерна, блестяща комбинация, непредвидима с помощта на логиката. Невъзможно е да я разгадаеш за осем минути.

— А не може ли да са замесени и други хора, например служители на хотела? Или да има скрити микрофони?

— Не. Проверих. Всичко е работа на наш човек.

— Боже мили… Само тази ли възможност остава? Карапетян или момичето?

Меча остава безмълвна, съзерцавайки дърветата в градинката.

— Не е за вярване — казва той.

Тя се обръща почти изненадана и прави пренебрежителна гримаса.

— Защо да е невероятно? Просто такъв е животът, с обичайните си предателства — тя като че ли изведнъж се натъжава. — Това изобщо не би трябвало да те изненадва.

Макс решава да избегне нападката.

— Предполагам, че е Карапетян.

— Също толкова възможно е да е Ирина.

— Сериозно ли говориш?

Вместо отговор, тя му отправя студена, изкуствена усмивка, която може да се тълкува по различни начини.

— Защо учителят или приятелката на Хорхе биха го предали? — пита Макс.

Меча прави отегчено движение, като че ли я мързи да отбележи очевидното. После отронва с безразличен глас няколко възможности: лични мотиви, политика, пари. Въпреки че, добавя тя след малко, най-малко я интересуват мотивите за предателството. Щяло да има време за разследване. Спешно трябвало да бъде предпазен синът й. Дуелът в Соренто достига средата си, шестата партия ще се играе утре.

— И всичко това със световната титла на хоризонта. Представи си щетите. Загубата.

Двете снимащи се англичанки тъкмо влизат. Меча и Макс прекосяват манастирския двор и се отдалечават.

— Ако не беше това подозрение — добавя тя, — щяхме да отидем в Дъблин, без да знаем, че сме предадени на врага.

— Защо ми се доверяваш?

— Казах ти вече — отново същата студена усмивка. — Може да имам нужда от теб.

— Не разбирам за какво. Аз от шах…

— Не е само шах. Казах ти: всяко нещо с времето си.

Отново спират. Жената се обляга с гръб на една от колоните, и Макс не може да не си спомни някогашното й обаяние. Въпреки изминалите години, Меча Инсунса е съхранила породистите си черти. Вече не е толкова красива, колкото преди трийсет години, но външността й продължава да предизвиква асоциации със спокойна газела с хармонични и елегантни движения. Макс го признава пред себе си и това предизвиква една лека, меланхолична усмивка. Внимателното взиране твори чудеса, слива чертите на жената пред него с онези, които помни: една от онези изключителни жени, за които в далечното минало изисканото висше общество беше покорен съучастник, примирен длъжник и блестяща сцена. Магията на цялата тази предишна красота отново разцъфва почти триумфално пред учудените му очи, през увехналата кожа, през белезите и петната на времето и старостта.

— Меча…

— Млъкни. Остави.

Той замлъква за миг. Стига до извода, че не са мислили за едно и също. Или поне така смята.

— Какво ще правите с Ирина или с Карапетян?

— Синът ми обмисля въпроса цяла нощ, уточнихме го сутринта… Една партия — капан.

— Капан?

Тя обяснява тихо, защото англичанките са дошли по-наблизо. Ставало въпрос за определен, планиран ход, или за няколко хода, и за проверка на реакцията на другия играч. В зависимост от отговора на Соколов ще може да се установи дали някой от анализаторите на съперника го е предупредил предварително.

— Методът сигурен ли е?

— Не съвсем. Руснакът може да се престори, че не разбира или че изпитва затруднение, за да прикрие факта, че е наясно. Или да разреши проблема самостоятелно, без чужда помощ. Но може би ще ни даде знак. Самоувереността на Соколов може да ни бъде от полза. Забелязал ли си колко пренебрежително се държи, когато играе с Хорхе? Синът ми го дразни с младостта си и дръзките си маниери. Може би това е слабото място на шампиона. Мисли се за непобедим. И сега започвам да разбирам защо.

— Кого ще подложите на изпитание? Ирина или Карапетян?

— И двамата. Хорхе откри две теоретични новости: две нови идеи за една и съща позиция, много сложна, не са играни никога в майсторската практика. И двете отговарят на един от любимите дебюти на Соколов и така ще заложим капана… Той ще възложи на Карапетян да анализира една от тези идеи, а на Ирина другата. За да си мислят, че и двамата работят над една и съща идея, ще им забрани да говорят помежду си за това, под претекст, че ще си пречат взаимно.

— Искаш да кажеш, че после ще изиграе и едната, и другата? За да разбере откъде изтича информация?

— По-сложно е, но може да послужи като обобщение… Да, от отговора на Соколов Хорхе ще разбере за коя версия е подготвен.

— Виждам, че си убедена, че Ирина няма да заподозре какво е замислил синът ти… Да споделяш възглавницата означава да споделяш тайните си.

— Така ли говори старият опит?

— Не. Така говори здравият разум. При жените и мъжете.

— Не познаваш Хорхе — отговаря тя почти усмихната. — Не знаеш колко непроницаем може да бъде, когато става дума за шах, недоверието му към всички и всичко. Към приятелката му, учителя му. Дори към майка му. И това в нормални условия. Представи си го тези дни с тази тревога, отгоре на всичко.

— Това е невероятно.

— Не. Това е просто шах.

Сега, когато най-накрая разбра всичко, Макс обмисли спокойно възможностите: Карапетян и момичето, тайни, които надживяват валидността на принципа на възглавницата, подозрения и предателства. Уроците на живота.

— Продължавам да не разбирам защо ми разказваш това. Защо ми се доверяваш. Не сме се виждали от трийсет години… Сега вече едва ме познаваш.

Тя се отдалечава от колоната, приближава лице до неговото, почти докосвайки го, докато шепне и за момент, през изминалите години, през следите на времето и старостта Макс долавя шепота на миналото и потръпва от старата възбуда при близостта с тази жена.

— Капанът за Ирина и Карапетян не е единственият предвиден ход… Следват други, при нужда, които един анализатор с известно чувство за хумор би могъл да нарече „защита Инсунса“… Или може би „вариант Макс“. И, скъпи, този вариант ще изиграеш ти.

— Защо?

— Ти знаеш защо… Въпреки че може би си толкова глупав, че всъщност не знаеш.

[1] Swinging London (Шеметният Лондон) — през 60-те години на 20-ти век символ на новото и младежкото, център на културна революция. — Б.пр. ↑

[2] (фр.) — крадец. — Б.пр. ↑

[3] Organizzazione per la Vigilanza е la Repressione dell’Anlifascismo — Организация за наблюдение и репресия на антифашизма. — Б.пр. ↑

[4] Авантюрист, герой на поредицата популярни романи „Приключенията на Рокамбол“, чийто автор е виконт дьо Понсон дю Терай (1829–1871). — Б.р. ↑

[5] Герой от романите на британския писател Сакс Роумър, впоследствие от комикси и филми, станал нарицателно за зъл криминален гений. — Б.пр. ↑

7.
За крадци и шпиони

Заливът Дез Анж[1] беше все така наситено син. Високите скали, на които се издигаше замъкът на Ница, пазеха брега от мистрала, така че той едва докосваше водата в тази част на крайбрежието. Подпрян на каменния парапет на „Роба-Капьо“[2], Макс откъсна поглед от белите платна на малката спортна яхта, която се отдалечаваше от пристанището и погледна Мауро Барбареско, застанал до него с разкопчано сако и разхлабен възел на вратовръзката, с ръце в джобовете на смачканите панталони и с шапка, килната назад. Под очите на италианеца, чието лице се нуждаеше от бръснач и сапун, имаше тъмни кръгове на умора.

— Има три писма — каза той, — написани на машина, прибрани в папка, в сейфа в кабинета на Фериол, във вилата на сестра му… Разбира се, там има и други документи. Но нас ни интересуват само тези.

Макс погледна другия мъж. Доменико Тинянело не изглеждаше по-добре от колегата си: стоеше на няколко крачки встрани, облегнат с уморен вид на вратата на един стар черен „Фиат 514“ с френска регистрация и мръсни калници, взирайки се посърнало в паметника на падналите в Първата световна война. И двамата имаха вид на хора, прекарали неприятна нощ. Макс си ги представи как будуват, отработвайки оскъдната си заплата на редови шпиони, следящи някого — може би самия него — или пристигащи с автомобил откъм близката граница, пушещи цигара след цигара в светлината на фаровете, осветяващи виещата се тъмна лента на асфалта, жалониран от бялата боя по дърветата на пътя.

— Не може да сме сгрешили с писмата — продължи Барбареско. — Точно тези три са, а не други. Трябва да се убедите, че са те, преди да ги вземете и да върнете папката на място… Томас Фериол не бива да открие веднага липсата им.

— Трябва ми точно описание.

— Лесно ще ги разпознаете, защото имат официален щемпел. Изпратени са до него, между двайсети юли и четиринайсети август миналата година, в дните след бунта на военните в Испания — италианецът се замисли за момент, преценявайки необходимостта да прибави още нещо. — Подписани са от граф Чано.

Макс прие безучастно информацията, прибра бастуна си под мишница, извади от джоба табакерата си, потупа леко края на една цигара и я сложи в устата си, без да я запали. Знаеше не по-зле от всички останали кой е граф Галеацо Чано. Името му се появяваше във вестникарските заглавия, а лицето му често можеше да се види в илюстрованите списания и филмовите прегледи: мургав, красив, добре сложен, винаги в униформа или във фрак. Зетят на Дуче — беше женен за една от дъщерите на Мусолини — беше министър на външните работи на фашистка Италия.

— Би било полезно да науча нещо повече по този въпрос. За какво става дума в писмата.

— Не е необходимо да знаете много за това. Поверителни комюникета от първите военни операции в Испания и за симпатията, с която моето правителство наблюдава патриотичния бунт на генералите Мола и Франко… По причини, които не засягат нито нас, нито вас, трябва да си върнем тази кореспонденция.

Макс слушаше с изключително внимание:

— Защо тези писма са тук?

— По време на събитията през юли миналата година Томас Фериол е бил в Ница. Вилата на Мон Борон е била негова резиденция в онези дни, а през летището в Марсилия са минавали многобройните му полети с наетия от него частен самолет, който се е движел между Лисабон, Биариц и Рим. Естествено е поверителната преписка да е минавала от тук.

— Предполагам, че става въпрос за компрометиращи писма… За него или за други.

С нетърпелив жест Барбареско прекара ръка по небръснатите си бузи.

— Не ви плащаме, за да предполагате, господин Коста. За вас са важни техническите подробности, полезни за вашата работа, съдържанието на тези писма не ви засяга. Дори и нас не засяга. Използвайте таланта си, за да измислите как да ги вземете.

След последните думи той направи знак на колегата си, който се отдалечи от автомобила и без да бърза, се приближи към тях. Беше извадил едно писмо от жабката на колата, а меланхоличният му поглед изучаваше Макс с недоверие.

— Ето данните, които поискахте от нас — каза Барбареско. — Тук има план на къщата и друг на градината. Сейфът е марка „Шюцлинг“, вграден в шкаф в главния кабинет.

— От коя година е?

— От тринайсета.

Макс държеше плика в ръце. Беше запечатан. Прибра го във вътрешния джоб на сакото си, без да го отваря.

— Колко души наброява прислугата във вилата?

Без да отлепя устни, Тинянело разпери пръстите на едната си ръка.

— Петима — уточни Барбареско. — Камериерка, гувернантка, шофьор, градинар и готвачка. Само първите трима живеят в къщата, спят на горния етаж… Има и един пазач в къщичката при входа.

— Кучета?

— Не, сестрата на Фериол ги мрази.

Макс пресметна необходимото време за отваряне на един „Шюцлинг“. Благодарение на наученото от стария си съдружник Енрико Фосатаро, някогашният салонен танцьор имаше в досието си два сейфа „Фише“ и един „Руди Майер“, без да се броят половин дузина каси с конвенционални ключалки. Сейфовете „Шюцлинг“ са произведени в Швейцария, с малко остаряла механика. При оптимални условия и ако не греши, прилагайки подходящата техника, нямаше да му трябва повече от час. Но той съзнаваше, че проблемът не беше в този час, а в това да си осигури достъп до касата и да я има на разположение. Да може да работи спокойно и без притеснения. Без напрежение.

— Ще ми трябва Фосатаро.

— Защо?

— Ключове. Тази каса е с брояч. Кажете му, че ми трябва комплект „детски ръчички“.

— Какво?

— Той знае. И ще ми трябват още пари в аванс. Имам прекалено много разходи.

Барбареско мълчеше, като че ли не беше чул последните думи. Съзерцаваше другаря си, който отново се беше облегнал на фиата и отново гледаше мемориала на загиналите в Първата световна война: голяма бяла урна в една вдлъбнатина в скалната стена, над надписа „От град Ница за неговите синове, загинали за Франция“.

— На Доменико паметникът му навява тъжни спомени — отбеляза Барбареско. — Загуби двама братя при Капорето.

Свали шапка с уморен жест, за да прокара ръка по темето си. Погледна Макс.

— Никога ли не сте били войник?

— Никога.

Дори не мигна. Италианецът като че ли го изучаваше, въртейки шапката си в ръце, сякаш това щеше да му помогне да разбере дали отговорът беше искрен. Може би времето, прекарано във войската, оставя върху човека видим отпечатък, каза си Макс. Като работата на свещеника. Или на проститутката.

— Аз съм се сражавал — каза Барбареско след миг. — При Исонзо. Срещу австрийците.

— Колко интересно.

Другият отново му хвърли изпитателен и недоверчив поглед.

— В онази война бяхме съюзници на французите — каза той след кратко мълчание. — През следващата няма да е същото.

Макс повдигна вежди с подобаващо простодушие.

— Ще има ли следваща?

— Без съмнение… Цялата тази арогантност на англичаните, прибавена към глупостта на французите… И тайните кроежи на евреите и комунистите… Разбирате ли какво ви казвам? Това не може да свърши добре.

— Разбира се. Евреи и комунисти. За щастие в Германия е Хитлер. Да не забравяме и вашия Мусолини.

— Без съмнение. Фашистка Италия…

Замълча изведнъж, обзет от съмнения, като че ли спокойната сговорчивост на Макс му се стори подозрителна. Хвърли поглед към входа на старото пристанище и фара, който се издигаше на края на вълнолома, а след това обърна очи към дългата дъга на крайбрежната ивица и града, който се простираше от другата страна на Роба-Капьо, в далечината, под зелените хълмове, осеяни с розови и бели къщи.

— Този град отново ще бъде наш — той зажумя намръщено. — Някой ден.

— Нямам възражения. Но искам да ви напомня, че ми трябват още пари.

Отново настана мълчание. Италианецът се откъсна с видимо усилие от патриотичните си мечти.

— Колко?

— Още десет хиляди франка. Бил той френски или ваш, този град е много скъп.

Другият направи физиономия, която не го ангажираше прекалено.

— Ще видим какво може да се направи… Запознахте ли се вече със Сузана Фериол? Намерихте ли начин да се сближите с нея?

Събирайки ръце в шепи, Макс запали цигарата, която от известно време беше между пръстите му.

— Канен съм на вечеря утре вечер.

В оценяващия поглед на Барбареско внезапно просветна искрено уважение.

— Как го постигнахте?

— Няма значение — Макс издиша дима, който бризът мигом отнесе. — Оттук нататък, след като проуча терена, ще ви държа в течение.

Италианецът се усмихна накриво, изучавайки крадешком безупречно изгладения костюм по поръчка, ризата и вратовръзката от „Шарве“, лъснатите до блясък обувки „Шеер“, купени във Виена. На Макс му се стори, че забелязва как в погледа му се прокрадваше едновременно възхищение и завист.

— Не губете време да ни разказвате, а действайте. Времето лети срещу нас, господин Коста. То е наш враг — сложи си шапката и кимна към спътника си. — Това включва Доменико и мен. А също и вас.

— В Соренто руснаците играят за нещо много по-важно от една награда — твърди Ламбертучи. — С тази студена война, атомните бомби и всичко останало, те няма да пренебрегнат шаха… Нормално е да искат да присъстват навсякъде.

От кухнята, приглушен от завесата от многоцветни найлонови ленти, се носи гласът на Пати Право, която пее по радиото „Ragazzo triste“, „Тъжно момче“. На една от масите близо до вратата към улицата, капитан Тедеско прибира унило фигурите от дъската — загуби две игри този следобед — докато собственикът на заведението налива червено вино в три чаши.

— Хората от Кремъл — продължава Ламбертучи, слагайки чашите на масата — искат да покажат, че техните гросмайстори са по-добри от западните. Това би доказало преимуществото на Съветския съюз, от което би следвало, че той ще успее да постигне политическа победа, а ако трябва, и военна.

— А това вярно ли е? — пита Макс. — Руснаците по-добри ли са в шаха?

Той е по риза, с разтворена яка, оставил сакото на облегалката на стола, и слуша внимателно. Ламбертучи прави жест, демонстриращ самодоволството на руснаците.

— Не им липсват основания да се перчат. Корумпираната световна федерация им е в джоба… В момента само Хорхе Келер и Боби Фишер представляват сериозна заплаха.

— Но те ще се наложат рано или късно — намесва се капитанът, който е затворил кутията с фигурите и отпива от виното си. — Тези еретици играят по нов, нестандартен начин. С по-голямо въображение. Изваждат старите динозаври от обичайната им затворена, позиционна схема, и ги задължават да опитват непознатото.

— Каквото и да кажем — отбелязва Ламбертучи — засега те дават тон. Тал, който е латвиец, беше разбит от Ботвиник, който загуби срещу арменеца Петросян след една година. Всичките — руснаци, съветски граждани, за да сме по-точни. А сега — Соколов световен шампион: руснаци и пак руснаци, един след друг. И в Москва не искат нещата да се променят.

Макс поднася чашата до устните си и гледа навън. Под тръстиковия навес жената на Ламбертучи постила покривки на квадратчета и слага свещи в празни бутилки от вино, очаквайки появата на клиенти, която е малко вероятна в този час по това време на сезона.

— Излиза — Макс опипва внимателно почвата, — че шпионажът е нещо нормално в такива случаи…

Ламбертучи пропъжда една муха, кацнала на ръката му, и почесва старата си татуировка от Абисиния.

— Съвсем нормално — потвърждава. — Всяко състезание е същинска плетеница от интриги, достойни за шпионски филм… А играчите са под сериозен натиск. Един елитен съветски шахматист може да си осигури привилегирован живот като шампион или да рискува репресии, ако загуби. КГБ не прощава.

— Спомнете си за Стрелцов — казва Тедеско. — Футболистът.

Бутилката с вино прави нова обиколка на масата, докато капитанът и Ламбертучи коментират случая Стрелцов: един от най-добрите играчи по футбол в света, на висотата на Пеле, смачкан заради нарушение на общоприетите правила: отказал да напусне своя отбор „Торпедо“ и да отиде в „Динамо Москва“, неофициалния отбор на КГБ. Тогава му организират съдебен процес под друг претекст и го изпращат в трудов лагер в Сибир. След пет години, когато се връща, футболната му кариера е приключила.

— Това са техните методи — заключава Ламбертучи. — И със Соколов може да се случи същото. Пред дъската изглежда спокоен, но кой знае какво го мъчи отвътре… С целия този екип от анализатори и помощници около него, с бодигардовете и обажданията на Хрушчов по телефона, за да го насърчи, казвайки му, че раят на пролетариата е вперил очи в него.

Тедеско се съгласява.

— Истинското съветско чудо е — казва, — че с всичко това зад гърба си някой е способен да играе добре шах. Да се концентрира.

— А има ли мръсни номера? — се интересува Макс, предпазливо.

Другият се усмихва накриво, отваряйки малко по-широко единственото си око.

— И още как. От детинщини до добре обмислени и комплексни операции.

И разказва за няколко. При предишния световен шампионат, когато Соколов играл срещу Коен в Манила, един служител от съветското посолство бил седнал на първия ред и снимал със светкавица, за да притеснява израелеца. Разправят, че на олимпиадата във Варна руснаците имали парапсихолог в публиката, за да разконцентрира със силата на внушението противниците. Твърдят също, че когато Соколов защитавал титлата срещу югославянина Монфилович, помощниците му пращали инструкции за ходовете с киселото мляко, което ядял по време на партиите.

— Но най-доброто — завършва — е онзи номер с Бобков, играч, който избяга от Съветския съюз по време на турнира в Рейкявик: инфектирали гащите му в пералнята на хотела с бактерията, която предизвиква гонорея.

Макс решава, че моментът е подходящ да премине към същността.

— Какво знаеш — вмята той сякаш между другото — за шпионите, инфилтрирани сред анализаторите на противника?

— Анализаторите? — Ламбертучи го поглежда с любопитство. — Гледай ти, Макс… Виждам, че си много навътре в материята.

— Попрочетох нещо тези дни.

Случва се понякога, отговарят събеседниците му. Има известни случаи, като твърденията на един от помощниците на норвежеца Аронсен, който играе срещу Петросян малко преди Соколов да отнеме титлата на последния. Анализаторът, англичанин на име Бърн, признал, че е предавал информация на предполагаеми руски букмейкъри, които залагали по две хиляди рубли на партия. След това се разбра, че тази информация всъщност отивала в КГБ и оттам при помощниците на Петросян.

— Възможно ли е нещо подобно да се случва и тук?

— Като си помислиш какво са заложили в Соренто и на световната титла — казва Тедеско, — може да се случва всичко… Мачът невинаги се разиграва на една дъска.

Жената на Ламбертучи влиза с метла и лопата и ги гони на улицата, за да проветри заведението и помете между масите. Така че те допиват виното си и излизат навън. Близо до масите и навеса, ролс-ройсът „Силвър Клауд“ на доктор Хугентоблер показва черешовочервената си муцуна с посребрения ангел отгоре.

— Шефът ти все още ли отсъства? — пита Ламбертучи, възхищавайки се на автомобила.

— Да, засега.

— Завидно си се устроил. Не мислиш ли, капитане? Един сезон работа и после спокойствие, докато се върне шефът.

Тримата се смеят, докато се разхождат по вълнолома и каменния кей, където вече се събират зяпачи, за да видят добър ли е уловът на току-що акостиралото рибарско корабче.

— Какво им е специалното на Келер и Соколов? — пита Ламбертучи. — По-рано не се интересуваше от шах, Макс.

— Турнирът „Кампанела“ събуди любопитството ми.

Ламбертучи намига на Тедеско.

— „Кампанела“, а може би и госпожата, с която дойде да вечеряш онази вечер.

— Явно не е била икономката — намесва се другият.

Макс гледа капитана, който се подсмива скришом. След това отново се обръща към Ламбертучи.

— Разказа ли му вече?

— Ами разбира се. На кого другиго, ако не на него. Освен това никога не съм те виждал толкова елегантен, като на тази вечеря. А пък се правех, че не те познавам… Един бог знае какво беше намислил!

— Добре беше наострил уши, за да разбереш.

— Едва се удържах да не се засмея, като те гледах как се държиш като ухажор на твоите години… Напомняше ми за Виторио де Сика, когато се прави на аристократ.

Продължават да стоят на кея, до рибарската лодка. Докато екипажът разтоварва щайгите, бризът, който повява над мрежите и купчините таляни, носи мирис на рибешки люспи, на сол и на смола.

— Вие сте като две дърти портиерки… Две клюкарки.

Ламбертучи се съгласява и продължава с фамилиарен тон:

— Прескочи въведението, Макс. Давай по същество.

— Тя е само… Или по-скоро беше. Тя е моя стара позната.

Двамата шахматисти разменят съучастнически погледи.

— Тя е и майка на Келер — възразява Ламбертучи. — И не прави такава физиономия, защото видяхме снимката й във вестниците. Лесно беше да я разпознаем.

— Това няма нищо общо с шаха. Нито със сина й… Казвам, че става въпрос за старо приятелство.

Последните думи предизвикват скептичните усмивки на двамата.

— Старо приятелство — отбелязва Ламбертучи, — заради което половин час говорим за руските играчи и за КГБ.

— От друга страна, темата е интересна — заявява Тедеско. — Нямам забележки.

— Добре. Съгласен съм… Стига толкова.

Ламбертучи се съгласява, все така иронично.

— Както искаш. Всеки си има тайни, а това си е твоя работа. Но ще ти струва нещо… Искаме билети за партиите в хотел „Витория“. Много са скъпи и затова не отидохме. Сега, след като имаш връзки, нещата се променят…

— Ще направя, каквото мога.

Другият си дръпва от цигарата, а огънчето едва не му изгаря пръстите. След това я хвърля във водата.

— Жалко, минали са годинки. Била е красива жена… Нали? Личи си.

— Да, чувал съм — Макс гледа фаса, плуващ на повърхността на мазната вода, под кея, — че е била много красива.

През широкия, отворен към Средиземно море прозорец обедното слънце огряваше един голям правоъгълник на дървения под до масата на Макс. Седеше на любимото си място в ресторанта на „Жете-Променад“: луксозна постройка върху пилони в морето, срещу хотел „Рул“, откъдето се виждаха крайбрежието на Ница, плажът и „Алеята на англичаните“, като че ли наблюдателят се намираше на кораб, закотвен на няколко метра от брега. Прозорецът, близо до масата, гледаше към залива Дез Анж на изток, а в далечината можеха да се видят ясно височините със замъка, входът на пристанището и далечния нос на Ница, където между покритите със зеленина скали лъкатушеше пътят за Вилфранш.

Видя сянката преди мъжа. И първото, което му направи впечатление, бе мирисът на английски тютюн. Макс беше наведен над чинията, довършвайки салатата, когато до него достигна мирис на тютюн за лула, подът заскърца леко и един тъмен силует се очерта в осветения правоъгълник. Вдигна очи и срещна една любезна усмивка, видя кръгли очила в рогови рамки и една ръка, която държеше лулата (в другата имаше измачкана панамена шапка) сочеща свободния стол от другата страна на масата, срещу него.

— Добър ден… Ще разрешите ли да седна тук за малко?

Необичайната молба, отправена на съвършен испански, обърка Макс. Той продължи да гледа новодошлия — или по-точно натрапника — все още вдигнал вилицата, без да знае как да отговори на нахалството.

— Разбира се, че не — отговори най-накрая, съвземайки се. — Не можете.

Другият остана прав, с неуверен вид, като че ли беше очаквал различен отговор. Продължаваше да се усмихва, въпреки че сега в гримасата се примесваха раздразнение и замисленост. Като че ли не беше много висок. Макс предположи, че ако се изправи, ще бъде по-висок от него с повече от една глава. Беше безупречно облечен, а безобидният му вид се подчертаваше от очилата и кафявия костюм с жилетка и папийонка; дрехите изглеждаха малко широки върху кокалестата му, крехка на вид фигура. Перфектен среден път, толкова прав, че изглеждаше очертан с линия, разделяше на две точни половини черната коса, сресана назад, блестяща от брилянтин.

— Боя се, че започнах зле — каза непознатият, без да престава да се усмихва. — Така че моля да извините нетактичността ми и да ми да дадете още една възможност.

След като каза това, свободно и без да чака отговор, се отдалечи на няколко крачки и отново се приближи. Вече не изглежда толкова беззащитен, каза си Макс. Нито толкова крехък.

— Добър ден, господин Коста — каза човекът спокойно. — Казвам се Рафаел Мостаса и трябва да разговарям с вас по важен въпрос. Ако позволите да седна, ще ни бъде по-удобно.

Усмивката беше същата, но вече с един допълнителен метален отблясък зад стъклата на очилата… Макс остави вилицата в чинията. Съвзел се от първоначалната изненада, той се облегна на ратановия стол, изтривайки със салфетка устните си.

— Имаме общи интереси — настоя другият. — В Италия и тук, в Ница.

Макс погледна келнерите с дълги престилки, които бяха далеч, до саксиите с цветя при вратата. В ресторанта нямаше никой друг.

— Седнете.

— Благодаря.

Когато странният субект се разположи на стола и изпразни лулата си, почуквайки я леко в рамката на прозореца, Макс вече беше успял да си спомни. Беше видял този човек два пъти през последните дни: по време на разговора си с италианските агенти в кафе „Моно“ и по време на срещата с баронеса Шварценберг на терасата на „Ла Фрегат“, срещу променадата.

— Продължавайте да се храните, моля ви — каза другият, завъртайки отрицателно глава към един от келнерите, които се приближаваше.

Облегнат на стола, Макс го изгледа със скрито безпокойство.

— Кой сте вие?

— Току-що ви казах. Рафаел Мостаса, търговски пътник. Ако предпочитате, наричайте ме Фито… Обикновено така ми викат.

— Кои?

Другият намигна, без да отговори, като че ли двамата споделяха някаква забавна тайна. Макс никога не беше чувал това име.

— Търговски пътник, казвате.

— Точно така.

— С какво търгувате?

Мостаса разшири още малко усмивката, която излъчваше същата непринуденост като папийонката му: открита, симпатична и може би малко прекалено голяма. Но металният блясък не изчезна от очите му, като че ли стъклото на очилата изстудяваше погледа.

— Днес всички видове търговия са свързани. Не мислите ли? Но това няма значение. Важното е, че искам да ви разкажа една история… Една история за финансиста Томас Фериол.

Макс прие това невъзмутимо, вдигайки чашата с вино — прекрасно бургундско — към устните си. Отново я остави точно върху следата, която беше оставила върху бялата ленена покривка.

— Извинете… За кого, казахте?

— Е, стига де. Моля ви, повярвайте ми. Уверявам ви, че историята е интересна… Ще позволите ли да ви я разкажа?

Макс докосна чашата с вино, този път без да я вземе. Въпреки отворения прозорец, изведнъж му стана топло. Почувства се неудобно.

— Имате пет минути.

— Не бъдете скъперник… Чуйте и ще видите как ще ми отпуснете още.

С дискретен тон, дъвчейки от време на време загасналата си лула, Мостаса започна да говори. Томас Фериол, каза той, бил от онези монархисти, които миналата година подкрепили военния преврат в Испания. Всъщност той бил поел първите разходи и продължавал да го прави. Както всички знаели, огромното му богатство го било превърнало в неофициален банкер на бунтовниците.

— Признайте — прекъсна се той, докато сочеше към Макс с мундщука на лулата, — че разказът ми започва да ви заинтригува.

— Може би.

— Казах ви вече, бива ме да разказвам истории.

И Мостаса продължи с разказа. Конфликтът на Фериол с Републиката не бил само идеологически. При различни случаи бил опитал да се договори с няколко поредни републикански правителства, но усилието му не довело до нищо. Не му вярвали, защото имали причина. През 1934 имало съдебно разследване, което за малко да го вкара в затвора и от което се отървал, пускайки в действие много пари и влияние. Оттогава политическата му позиция можела да се обобщи с няколкото думи, произнесени от него на вечеря с приятели: „Републиката или аз“. И точно това прави през следващата година и половина, унищожава републиката. Всички знаят, че неговите пари стоят зад събитията през юли миналата година. След като се срещнал в Сан Хуан де Лус с един пратеник на заговорниците, Фериол платил от джоба си, от сметка в банка „Клайнуърт“, самолета и пилота, които на 18 юли отвели генерал Франко от Канарските острови в Мароко. И докато този самолет бил още във въздуха, пет петролоносача на „Тексако“, които били в открито море с товар от двадесет и пет хиляди тона за държавната компания „Кампса“, сменили посоката си, за да се отправят към зоната, контролирана от бунтовниците. Заповедта по телеграфа гласяла „Don’t worry about payment“: не се притеснявайте за плащането. Това плащане било поето от Томас Фериол и нещата продължават така. Предполага се, че само за снабдяване на въстаниците с петрол и горива финансистът е вложил един милион долара.

— Но не става дума само за петрол — добави Мостаса след пауза, за да може Макс да асимилира тази информация. — Знаем, че в първите дни на въстанието Фериол се е срещал с генерал Мола в главната му квартира в Памплона, за да му представи банкови гаранции за активи на стойност шестстотин милиона песети… Една любопитна подробност, напълно в негов стил, е че нито предложил, нито дал пари. Ограничил се с това да демонстрира солидните си позиции като гаранция. Да предложи да подкрепи всичко… Включително и чрез деловите си контакти с фирми и финансисти в Германия и Италия.

Прекъсна, смучейки угасналата лула, без да откъсва очи от Макс, докато един келнер отнасяше празната му чиния, а друг му сервираше основното ястие, „ентрекот а ла нисоаз“. Слънчевият правоъгълник на пода се беше преместил малко и беше достигнал бялата покривка на масата. Сега неговото сияние огряваше отдолу лицето на Мостаса и подчертаваше един грозен белег в лявата част на шията, под челюстта, който Макс не беше забелязал преди.

— Бунтовниците — продължи разказа си Мостаса, когато отново останаха сами — се нуждаеха и от авиация. От военновъздушни сили, първо за транспортирането на разбунтувалите се в Мароко войски до полуострова и после, за да се използват за бомбардировки. Четири дни след въстанието генерал Франко лично поиска десет самолета „Юнкер“ от Германия, чрез нацисткото военно аташе за Франция и Португалия. С Италия се натовари Фериол — мъжът се наведе над масата, опирайки лакти на нея. — Разбирате ли накъде бия?

Макс полагаше усилия да продължи да се храни нормално, но му беше трудно. След две хапки остави ножа и вилицата на чинията, в точната позиция — все едно, че сочеха петицата на циферблата. След това избърса устни със салфетката, опря колосаните маншети на ризата си на ръба на масата и погледна мълчаливо Мостаса. Италианската оферта, продължава да разказва онзи след кратка пауза, била направена чрез министъра на външните работи, граф Чано. Първо в частен разговор, който двамата с Фериол имали в Рим, а след това чрез писма, в които уточнили детайлите по операцията. Италия била разположила в Сардиния дванадесет самолета „Савоя“, а Чано, след като се консултирал с Мусолини, обещал, че те ще бъдат в Тетуан на разположение на разбунтувалите се военни в първата седмица на август, при предварително заплащане в размер на един милион лири стерлинги. Мола и Франко нямали тази сума, но Фериол имал. Така че авансирал една част и гарантирал за останалата. На 30 юли дванадесетте самолета излетели за Мароко. Три се изгубили над морето, но останалите пристигнали навреме, за да транспортират войските, състоящи се от маври и легионери, на полуострова. Четири дни след това италианският търговски кораб „Емилио Морланди“, който бил отплавал от Ла Спесия, натоварен от Фериол с оръжие и гориво за въпросните самолети, акостирал в Мелиля.

— Вече ви казах, че Италия поискала един милион лири за самолетите „Савоя“, но Чано поддържа висок стандарт на живот. Много висок. Съпругата му Еда е дъщеря на Дуче и това му предоставя безброй преимущества и го задължава да харчи много пари… Схващате ли?

— Прекрасно.

— Радвам се, защото сега идваме до частта, която свързва вас със случая.

Един келнер отнесе чинията на Макс, почти недокосната. Той продължаваше да гледа събеседника си, неподвижно, с ръце на ръба на масата.

— И какво ви кара да мислите, че аз имам връзка с това?

Мостаса не отговори веднага. Беше се обърнал и гледаше бутилката с вино, полегнала в бамбуковата кошница.

— Какво пиете, извинявайте за любопитството ми?

— „Шамбертен“ — отговори Макс, без да се помръдне.

— Година?

— Хиляда деветстотин и единадесета.

— Запазихте ли тапата?

— Да, тук е.

— Прекрасно… С удоволствие бих пийнал малко.

Макс направи жест на келнера, който донесе една чаша и я напълни. Мостаса остави лулата върху покривката и погледна виното на светлината, възхищавайки се на наситения цвят на бургундското. След това вдигна чашата до устните си, отпивайки с явно удоволствие.

— Отдавна ви следя — каза той изведнъж, като че ли току-що си беше спомнил въпроса на Макс. — Онези типове, двамата италианци… — Прекъсна думите си, оставяйки на Макс да си представи момента, в който една следа го беше отвела до друга. — След това проучих досието ви, доколкото можах.

След като каза това, Мостаса продължи разказа си. Хитлер и правителството му ненавиждали Чано. Той, нелишен от здрав разум, винаги беше заявявал, че е по-добре Италия да стои настрана от някои интереси на Берлин. И продължавал да мисли същото. Затова, като предвидлив човек, поддържал скрити банкови депозити на подходящите места. За всеки случай. Една добре снабдена сметка в Англия трябвало да бъде закрита по политически причини. Но сега се уговорил с банки на континента. Главно швейцарски.

— Чано поискал четири процента лична комисионна за сделката със самолетите „Савоя“: четиридесет хиляди лири стерлинги. Почти милион песети, които били гарантирани от Фериол по една сметка в „Сосиете сюис“ в Цюрих с поръчителство за тази сума по полица на цюрихската банка, а после били изплатени в брой, с конфискувано злато на „Банко де Еспаня“ в Палма де Майорка… Как ви се струва?

— Ами това са много пари.

— Не само това — Мостаса отпи още вино. — Това е политически скандал в голям мащаб.

Въпреки хладнокръвието си, Макс вече не се опитваше да скрие интереса си.

— Разбирам — отбеляза той. — Ако това стане публично достояние, искате да кажете.

— Да, именно — Мостаса попречи с пръст на една капка вино да потече по столчето на чашата му до покривката. — Хората, които ми говориха за вас, господин Коста, ви описаха като представителен и много съобразителен човек… Първото не ме впечатлява, ако позволите да ви го кажа. Аз, общо взето, съм човек с традиционна ориентация. Но се радвам, че мога да потвърдя второто.

Направи пауза, отпивайки с наслада още от бургундското.

— Томас Фериол е хитра лисица — продължи той — и иска да има всичко черно на бяло. Било е спешно, било е сигурен бизнес, а от друга страна, комисионните на Чано не са тайна за Рим. Тъстът е в течение на всичко и не се противопоставя, при условие, че нещата протичат дискретно, както досега… Фериол го е измислил така, че въпросът със самолетите да бъде отразен документално, включително и с три писма, подписани лично от Чано, в които той споменава за четирите процента… Останалото можете лесно да си представите.

— Защо искат сега да си вземат тези писма обратно?

Мостаса наблюдава с доволен вид своята почти празна чаша.

— Причините може да са много. Вътрешно напрежение в италианското правителство, където позицията на Чано е оспорвана от други представители на фашисткия елит. Предвидливост от негова страна за бъдещето, сега, когато победата на бунтовниците не е изключена. Или може би желание да отнеме на Фериол материал, който може да му послужи за дипломатически шантаж… Въпросът е, че Чано иска тези писма и е наел вас да си ги върне.

Всичко беше толкова поразително ясно, че Макс остави настрана предишните си резерви.

— Продължавам да не разбирам нещо, което може би съм споменал и пред други. Защо аз… Италия би трябвало да разполага с подходящи шпиони.

— Струва ми се, че всичко е много просто — Мостаса беше взел лулата и след като извади непромокаема кесийка с тютюн, започна да пълни лулата, натискайки тютюна с палец. — Това е Франция, а международното политическо положение е деликатно. Вие сте човек без политически пристрастия. Един човек без националност в този смисъл, ако мога да се изразя така.

— Имам венецуелски паспорт.

— От тях мога да си купя половин дузина, ако ми позволите това самохвалство. Освен това имате полицейско досие за различни случаи, били те доказани или не, от различни страни в Европа и Америка… Ако нещо се обърка, ще понесете отговорността. Те могат да отрекат всичко.

— А каква е вашата роля във всичко това?

Мостаса, който беше извадил кутия кибрит и си палеше лулата, го погледна през първите облаци дим. Почти с изненада.

— Гледай ти, мислех, че вече сте си дали сметка. Аз работя за испанската република. На страната на добрите съм… Ако изобщо може да се говори за добра страна в истории от този вид.

Като крайно повърхностен читател — в трансатлантически кораби, влакове и хотели — на романи с продължения от онези, които се публикуват в илюстрованите списания, Макс винаги беше свързвал думата „шпионин“ с изтънчени международни авантюристи и зловещи индивиди, които гледат да не се показват много на дневна светлина. Затова се учуди на непринудеността, с която Фито Мостаса предложи да го придружи на връщане към хотел „Негреско“ — една приятна разходка (прилагателното беше на самия Мостаса) по променадата. Той не възрази и те повървяха известно време, разговаряйки като познати, които обсъждат банални неща, също като останалите хора, които по това време на деня се движеха между фасадите на хотелите и морския бряг. И така, пушейки спокойно лулата си, с очи, засенчени от измачканата панамена шапка, Мостаса приключи с излагането на подробностите по случая, докато отговаряше от време на време на въпросите на Макс — който, въпреки привидното си спокойствие, не сваляше гарда.

— Да обобщим: ще платим повече от фашистите… Без да смятаме логичната благодарност на Републиката.

— Каквото и да струва тя — позволи си да иронизира Макс.

Мостаса се позасмя леко, през зъби. Почти добряшки. Белегът под челюстта придаваше известно двусмислие на усмивката му.

— Не се заяждайте, господин Коста. В края на краищата, аз представлявам законното правителство на Испания. Демокрация срещу фашизъм, нали разбирате.

Полюшвайки бастуна си, някогашният салонен танцьор го наблюдаваше с ъгълчето на окото си. Ако не бяха очилата, испанският агент щеше да прилича на жокей в ежедневно облекло. Така, изправен, докато вървеше, изглеждаше още по-дребен и крехък. Въпреки това, един от заучените рефлекси на занаята на Макс бе да класифицира мъжете и жените по детайли, които не са ясно изразени и не се набиват на очи. В неговия несигурен свят конвенционалните жестове и думи имаха същата ниска стойност, колкото полза можеше да има от информацията, съдържаща се в жеста на опитен картоиграч, който подвежда с блъф противника си. Други бяха кодовете, които Макс беше привикнал да разчита благодарение на опита си. И този три–четвърти час, който прекара с Фито Мостаса, му бе достатъчен да прецени, че добряшкият му тон, онази симпатична непринуденост на човек, който твърдеше, че работи за добрата страна, можеха да бъдат по-опасни от мрачната неприветливост на двамата агенти на италианското правителство. Що се отнася до тях, струваше му се странно, че не ги вижда да се крият зад вестници на някоя пейка на алеята, следейки го, за да открият с разбираемо неудоволствие как Фито Мостаса им усложняваше живота.

— Защо вие не откраднете писмата?

Мостаса направи още няколко крачки, без да отговори. На края направи непринуден жест.

— Знаете ли какво обича да казва Томас Фериол? Че не се — интересува от купуването на политици преди изборите, когато не е ясно дали ще стигнат до властта или не. По-евтино е да ги купиш, когато вече управляват.

Запуши лулата си в мълчание, енергично, оставяйки зад себе си димна следа.

— Ние сме в подобно положение — допълни той най-сетне. — Защо да организираме операция, с всички свързани с това разходи и рискове, ако можем да се възползваме от друга, която вече е задвижена?

След като каза това, Мостаса продължи да върви, смеейки се тихо, както преди. Явно се наслаждаваше на обрата в разговора.

— Републиката няма пари в излишък, господин Коста. Нашата песета е доста девалвирала. Има известна поетична справедливост в това, че Мусолини е онзи, който поема по-голямата част от разходите.

Макс наблюдаваше ролс-ройсите и кадилаците, спрели пред забележителната фасада на „Пале медитеране“, редицата хотели, която сякаш потъваше в безкрайността, следвайки нежната извивка на залива Дез Анж. В тази част на Ница от погледа на посетителя с пари беше скрито всичко, способно да наруши една предразполагаща картина на света. Тук се виждаха само хотели, казина, американски барове, прекрасният плаж, близкият център на града с кафенетата и ресторантите си, а и луксозните къщи по хълмовете. Нито една фабрика, нито една болница. Работилниците, къщите на чиновниците и работниците, затворът и гробищата, дори манифестиращите, които започнаха да се появяват напоследък, пеейки „Интернационала“ и „Марсилезата“, раздавайки „Викът на трудещите се“[3] или скандирайки „смърт на евреите“ под съчувствените погледи на жандармите, бяха далеч оттам, в квартали, в които по-голямата част от хората, които се разхождаха по „Алеята на англичаните“, нямаше никога да стъпят.

— И какво ми пречи да отхвърля предложението ви? Или да разкажа за него на италианците?

— Нищо не ви спира — призна открито Мостаса. — Забележете до каква степен сме решени да играем чисто, доколкото това е възможно. Без заплахи и шантажи. Вие избирате дали да сътрудничите или не.

— И ако не го направя?

— Е, това е вече друг въпрос. В такъв случай ще разберете, че ще направим всичко по силите си да променим хода на събитията.

Макс докосна периферията на шапката си, поздравявайки двама познати — унгарска семейна двойка, съседи по стая в „Негреско“ — с които току-що се бяха разминали.

— Ако и това — каза той тихо, с ирония — не наричате заплаха…

Мостаса отговори с израз на преувеличено примирение:

— Това е сложна игра, господин Коста. Нямаме нищо против вас, освен ако вашите действия не ви поставят в неприятелския лагер. Докато не е така, ще се ползвате от нашето благоразположение.

— Материализирана в повече пари от онези, които предлагат италианците, така казахте преди.

— Разбира се. Ако не искате прекалено много.

Продължаваха да се разхождат бавно по „Ла Променад“. Непрекъснато срещаха елегантни хора, мъже, облечени с елегантни демисезонни дрехи, красиви жени с надменни изражения, които разхождаха расови кучета.

— Интересен град е този — отбеляза Мостаса при вида на две много добре облечени дами, които вървяха, придружени от една руска хрътка. — Пълен е с жени, недостъпни за обикновените мъже. Не за вас и мен, естествено… Разликата е там, че на мен ми струват пари, а с вас положението е точно обратното.

Макс погледна наоколо: мъже, жени, беше му все едно. В крайна сметка, бяха все хора, за които носенето на пет банкноти по хиляда франка в портфейла не беше новост.

Автомобилите с лъскави хромирани части се движеха бавно по съседното платно, вписвайки се в сияйния пейзаж, като допринасяха още за красотата му. По цялата алея се носеше шум от добре регулирани двигатели и спокойни разговори, звуците на заможно и мирно благоденствие. Доста ми струваше, помисли той с горчивина, да стигна дотук. Да се движа сред този комфорт, далеч от предградията с мирис на гранясала храна, отпратена от места като това към покрайнините. Ще се постарая никой да не ме принуди да се върна към тях.

— Но не мислете, че всичко се свежда до това дали да се плати повече или по-малко — казваше Мостаса. — Предполагам, че моите шефове разчитат и на личния ми чар. Трябва да бъда убедителен пред вас. Да ви убедя, че не е едно и също да работиш за мръсници като Мусолини, Хитлер или Франко, или за законното правителство на Испания.

— Спестете ми тази част.

Мостаса пак се засмя като преди. Тихо и през зъби.

— Добре. Да оставим настрана идеологиите… Да се съсредоточим върху личния ми чар.

Беше спрял, за да изпразни лулата си с леки потупвания по парапета, който отделяше алеята от плажа. След това я прибра в един от джобовете на сакото.

— Харесвате ми, господин Коста… Доколкото е възможно това да се каже за човек с вашия занаят, вие сте „decent chap“[4], както казват англичаните. Или поне така изглежда. От дълго време изучавам биографията ви, а хвърлих по някой поглед и на обноските ви. Ще бъде приятно да се работи с вас.

— А какво става с конкуренцията? — възрази Макс. — Италианците могат да се разсърдят. И с право.

В отговор усмивката на другия стана някак по-остра. Само за миг, не повече: хищна, почти неприятна. Белегът на шията сякаш се открояваше по-ясно в ярката светлина на алеята.

— Не мога да ви отговоря сега — каза Макс. — Трябва да помисля по въпроса.

Два пъти проблеснаха очилата под сянката на панамената шапка. Мостаса кимна с разбиране.

— Разбирам ви напълно. Помислете спокойно, докато продължавате напред с фашистките си приятели. Аз ще следя с дискретен интерес техния напредък, без да ви притеснявам. Както казах преди, далеч от нашите намерения е да форсирам нещата. Предпочитаме да разчитаме на здравия ви разум и съвестта ви… Във всеки момент, до самия финал, ще имате възможност да приемете моето предложение. Има време.

— Къде мога да ви намеря, ако ми потрябвате?

Мостаса направи неопределен, широк жест, който можеше да се отнася както за мястото, където се намираха, така и за южна Франция изобщо.

— През тези дни, докато вие вземате решения, аз ще трябва да се заема с друг висящ въпрос в Марсилия. Ще отида дотам и ще се върна. Но не се притеснявайте… Ще поддържаме връзка.

Протегна дясната си ръка и Макс, който я пое, усети силно, откровено стискане. Прекалено силно, каза си той. Прекалено откровено. След това Фито Мостаса си тръгна с енергични стъпки. В продължение на няколко мига Макс можа да проследи малката му пъргава фигура, която избягваше минувачите особено ловко. После можеше вече да вижда само светлата шапка, която се движеше сред хората, а след малко го изгуби изцяло от поглед.

Денят започва чист и слънчев, както предишните, и заливът на Неапол сияе в синьо и сиво. Келнерите сноват по терасата на хотел „Витория“, между железните маси, покрити с бели покривки, понесли подноси, отрупани с канички кафе, хлебчета, мармалад и масло. На масата до западния ъгъл на каменната балюстрада закусват Макс Коста и Меча Инсунса. Тя е с велурено сако, тъмна пола и белгийски мокасини. Той е с обичайното си сутрешно облекло, неизменно същото, откакто се е настанил в хотела: фланелен панталон, тъмен блейзър и копринено шалче на врата. Сивата му, още влажна след душа коса, е грижливо сресана назад.

— Има ли вече разрешение на проблема? — интересува се Макс.

Сами са на масата, съседните маси са празни. Въпреки това тя понижава глас.

— Може и да има… Този следобед ще видим дали ще проработи.

— Ирина и Карапетян не подозират каквото и да било, така ли?

— Абсолютно. Засега версията, че не искаме да си влияят един на друг, минава.

Макс намазва замислено малко масло върху триъгълна филия препечен хляб. Срещата с жената бе случайна. Тя четеше книга, която сега бе оставила на масата — заглавието на която, не му говореше нищо — между празната си чаша от кафе и пепелника с емблема на хотела и угарки от две загасени „Мурата“. Тя затвори книгата и загаси втората цигара, когато той мина през стъклената врата на салон „Либърти“ и се приближи да я поздрави; покани го да седне до нея.

— Каза, че аз бих могъл да направя нещо.

Тя го гледа внимателно няколко секунди, опитвайки се да си спомни. После се обляга със смях на стола.

— Вариантът „Макс“? Всяко нещо с времето си.

Той отхапва от препечената филийка и отпива глътка кафе с мляко.

— Карапетян и Ирина работят ли вече по тези идеи на сина ти? — пита, след като докосва с устни салфетката. — По капана, за който ми разказа?

— Да, занимават се. Поотделно, както бяхме предвидили. Двамата мислят, че анализират една и съща ситуация, но не е така… Хорхе продължава да изисква от тях да не говорят помежду си по въпроса, под претекст, че не иска да се повлияят един от друг.

— Кой е напреднал повече?

— Ирина. И това е добре за Хорхе, защото идеята, че може да е тя, най-малко му се нрави… Така че при следващата партия той ще изиграе тази теоретична новост, за да разсее съмнението колкото може по-скоро.

— А какво става с Карапетян?

— На Емил е казал да продължи да анализира варианта спокойно и задълбочено, защото иска да го запази за Дъблин.

— Мислиш ли, че Соколов ще падне в капана?

— Възможно е. Става въпрос тъкмо за нещо, което той може да очаква от страна на Хорхе: жертва на фигури и атаки, опитващи се да пробият защитата в дълбочина, рисковани и блестящи… Стилът „Келер“.

В този момент Макс вижда Емил Карапетян да минава в далечината, с вестници в ръка, отивайки към салона. Показва го на Меча и тя проследява гросмайстора с безизразен поглед, отбелязвайки:

— Би било тъжно, ако е той.

Макс не може да прикрие изненадата си.

— Би предпочела да е Ирина?

— Емил е с Хорхе от времето, когато той беше момче. Дължи му много. Дължим му много.

— Но двамата млади хора… В края на краищата… Любов и така нататък.

Меча гледа покрития с пепел от цигарите й под.

— О, това ли? — казва тя.

После, без преход, започва да говори за следващата стъпка, ако Соколов захапе въдицата. Няма намерение да предупреждава за опасността информатора, в случай че един от двамата се окаже такъв. Предвид предстоящия двубой за световната титла, по-добре е Соколов да не подозира, че са го хванали още в Соренто. След Дъблин, разбира се, който и да е шпионинът, той няма да работи отново с Хорхе. Има начин да го отдалечат, с или без скандал, според случая. Ставало е и преди: с един френски анализатор на турнира на кандидатите в Кюрасао, когато младият Келер се състезавал с Петросян, Тал и Корчной. Тогава Емил Карапетян бил онзи, който си дал сметка и посочил внедрилия се. Най-накрая го изгонили, без никой да разбере мотива.

— Може и да е ставало въпрос за изкупителна жертва — отбелязва Макс. — Да е било ход на Карапетян, за да отклони подозрението от себе си.

— Мислих за това — отговаря тя мрачно. — И Хорхе го е обмислял.

Въпреки това, синът й дължал много на учителя си, добавя тя след малко. Бил на тринайсет години, когато тя убедила Карапетян да работи с него. Петнадесет години заедно, навсякъде с джобни шахове, играели във влакове, летища, хотели. Подготвяли партии, изучавали дебюти, варианти, атаки и защити.

— През повече от половината живот на Хорхе съм ги гледала как закусват преди турнир, разменяйки ходове и позиции на сляпо, разигравайки идеи, хрумнали им през нощта, или импровизирайки в движение.

— Предпочиташ да е тя — отбелязва Макс меко.

Меча сякаш не е чула коментара.

— Никога не е бил специално дете… Или поне не прекалено. Хората мислят, че големите шахматисти са по-интелигентни от останалите хора, но това не е вярно. Хорхе само показа по-рано, че е изключителен в способността си да следи едновременно няколко различни неща, онова, което немците определят с една дълга дума, която завършва на verteilung, и с умението си да прилага абстрактната си мисъл при числови серии.

— Къде се запознаха с Ирина?

— На турнира в Монреал, преди година и половина. Тя излизаше с Хенри Тренч, канадски шахматист.

— И какво се случи?

— След като се срещнали на приема на организаторите, Ирина и Хорхе прекарали нощта, седнали на пейката в един парк, говорейки за шах до зори… След това тя остави Тренч.

— Изглежда, че Ирина му въздейства добре, нали? Помага му да реагира нормално в ситуации като тази.

— Спомага за това — съгласява се Меча. — Така или иначе, той не е вманиачаващ се играч. Не е от онези, които се поддават на несигурността и напрежението при една дълга партия. Помага му чувството за хумор и известно умение да гледа на нещата отстрани. Една от любимите му фрази е „нямам намерение да се побъркам заради това“… Подобно отношение ограничава до голяма степен патологичните аспекти на въпроса. Както казваш, помага му да реагира нормално. — Замълчава кратко, замислена, с наведена глава. — Да, мисля, че и Ирина спомага за това — заключава тя накрая.

— Ако се окаже, че приятелката му е тази, която информира руснаците, това сигурно би повлияло на концентрацията му. И на резултатите.

Меча не се интересува от този аспект на проблема. Синът й, пояснява тя, е способен да работи с еднакъв интензитет над няколко проблема едновременно. Но никога не губи от поглед главното. Шаха. Неговата способност да се концентрира във всеки един момент по реда на приоритетите е удивителна. Изглежда потънал в далечни мечти, после изведнъж примигва, усмихва се и вече се е върнал. Тази способност да отива и се връща, е най-характерна за него. Без тези къси съединения с нормалното, животът му би бил много различен. Би се превърнал в ексцентрик или нещастник.

— Затова — добавя след известно мълчание — може да се концентрира нечовешки, способен е да се потопи в лутания, които нямат нищо общо с партията, която играе. Да изиграва наум други партии, докато чака. Да анализира хладнокръвно въпроса с внедрения информатор, да мисли за пътуване или филм… Да разреши друг проблем или да си изясни относителната му стойност. Един път, когато беше малък, стоя двадесет минути неподвижно, мълчалив пред дъската, анализирайки една партия. И когато противникът му прояви признаци на нетърпение, вдигна очи и каза: „А, мой ред ли беше да игра“?

— Все още не си ми казала какво мислиш… Дали тя издава информация.

— Казах ти вече, вероятността това да е Ирина е също толкова голяма, колкото и да е Карапетян.

Той повдига вежди, изтъквайки очевидното.

— Изглежда влюбена.

— О, небеса, Макс — тя го поглежда насмешливо, почти учудено. — Ти ли казваш това? Откога любовта е пречка за предателство?

— Дай ми една конкретна причина. Защо би го продала на руснаците?

— И този въпрос звучи странно, зададен от теб… Защо би го продал Емил?

Тя вдига безизразния си поглед и Макс го проследява. Три етажа по-нагоре, под арката на една от терасите в съседния корпус на хотела, Хорхе Келер и момичето са се надвесили навън, съзерцавайки пейзажа. Облечени са в бели хавлии и изглежда, че току-що са станали. Тя държи ръката на младежа и се обляга на рамото му. След малко забелязват присъствието на Макс и Меча и им махват с ръка. Той отговаря, докато жената седи и ги гледа неподвижно.

— Колко време продължи бракът ти с баща му, дипломата?

— Не много — казва тя след известно мълчание. — И те уверявам, че се постарах. Предполагам, това, че имах дете, ме накара да го правя… В края на краищата, в даден момент от живота си всяка жена става временна жертва на матката или на сърцето си. Но с него не беше възможно… Беше добър човек, но непоносим го правеше не излишъкът от качества, а настояването му да не отстъпва пред никого. И да се перчи с това.

Тя замълчава и на устните й се появява странна усмивка. Отпуска дясната си ръка върху покривката, до малко петънце от кафе. Други подобни петна има върху опакото на ръката й. Следи от годините, белези на старост върху набръчканата кожа. Изведнъж споменът за тази кожа преди тридесет години — гладка, гореща — става непоносим за Макс. За да прикрие смущението си, той се навежда над масата и проверява съдържанието на каната с кафе.

— С теб никога не е било така, Макс. Винаги си знаел… О, дявол да го вземе. Много пъти съм се питала откъде вадеше това спокойствие. Цялото онова благоразумие.

Той предлага с жест да й сипе още кафе, а тя отказва с движение на главата.

— Толкова красив — добавя. — За бога. Беше толкова красив… Толкова благоразумен, такъв мръсник и толкова красив…

Смутен, той се взира внимателно в празната си чаша.

— Кажи ми нещо повече за бащата на Хорхе.

— Казах ти вече, че го познаваш от Ница: онази вечеря в къщата на Сузи Фериол… Спомняш ли си?

— Смътно.

С уморен жест Меча вдига бавно ръка от покривката.

— Ернесто беше много възпитан и изтънчен, но му липсваха талантът и въображението на Армандо… Един от тези мъже, които непрекъснато говорят за себе си, използвайки те като претекст. Може и действително да те интересува онова, което казват, но те не трябва да го знаят.

— Това се случва често.

— Никога не е бил като теб… Ти винаги си умеел да слушаш.

Макс прави изискан жест, израз на професионална скромност.

— Тактика на занаята — съгласява се той.

— В случая нещата се объркаха — продължава тя — и накрая развих онази недостойна злоба, на която сме способни ние, жените, когато страдаме… Всъщност аз страдах много малко, но нямаше той защо да го знае. Няколко пъти се опита да избегне онова, което наричаше „пошлост“ и „провал на нашата връзка“. И както по-голямата част от мъжете, не стигна по-надалеч от друга женска вагина.

Макс забеляза, че в нейната уста думата не прозвуча вулгарно. Както и толкова други изрази, запечатани в спомените му. Беше я чувал да използва и други думи, по-силни, в друго време, със същата, почти техническа студенина.

— Аз бях стигнала много далеч, както знаеш — продължава Меча. — Имам предвид определен вид неморалност. Неморалността като извод. Като осъзнаване на стерилността и пасивната несправедливост на морала.

Поглежда още веднъж равнодушно към пепелта по пода. След това вдига поглед към келнера, който идва да ги уведоми, че всеки момент ще приключи сервирането на закуската и пита дали искат още нещо. Меча го гледа, сякаш не разбира какво казва или думите му долитат отдалеч. Накрая отказва с жест.

— Всъщност се провалих два пъти — казва тя, когато келнерът се отдалечава. — Като неморална жена с Армандо и като морална с Ернесто. Синът ми бе този, който за мое щастие промени всичко. Неговото съществуване ми предложи друга възможност. Един трети път.

— Повече за първия мъж ли си спомняш?

— Армандо ли? Как бих могла да го забравя? Прочутото му танго ме е преследвало цял живот. Както и ти, в известна степен. И все още е така.

Макс отново започва да разглежда празната чаша.

— След време разбрах онова, което все още не знаехме в Ница — отбелязва той. — Че го бяха убили.

— Да. На едно място наречено „Паракуейос“, близо до Мадрид. Извели го от затвора, за да го разстрелят там — тя повдига рамене почти незабележимо, приемайки отдавнашните трагедии, поносимо заздравелите рани. — Една от враждуващите страни превърна в светец горкия Гарсия Лорка, едва ли не го канонизира, а другата — мъжа ми… Това също го въздигна и превърна в легенда, естествено. Придаде някаква святост на музиката му.

— Не си ли се връщала в Испания?

— В това унило, злопаметно място с мирис на сакристия[5], управлявано от спекуланти и посредствена сган? Никога — тя поглежда към залива и се усмихва саркастично. — Армандо беше образован човек, възпитан и либерален. Създател на прекрасни светове… Ако беше жив, щеше да презре тези военни касапи, тези убийци в сини ризи с пистолети на колана също толкова, колкото и невежите, които го убиха.

След известно мълчание тя обръща въпросителен поглед към него.

— А ти? Какво прави през тези години? Истина ли е, че си се връщал в Испания?

Макс прави всеобхватен жест, който преминава над напрегнати времена, жадни за лукс новобогаташи, възстановени села и градове, хотели, върнати на собствениците им, процъфтяващ бизнес под закрилата на новия режим и много възможности, на разположение на онзи, който можеше да ги подуши. Този дискретен жест обобщава в негов стил години, изпълнени с деятелност и реализирани възможности, потоци от пари, циркулиращи между една и друга страна, на разположение на онзи, който има талант и смелост да ги преследва: черен пазар, жени, хотели, влакове, граници, бежанци, светове, които се сриват сред руините на старата Европа, от един конфликт към друг, още по-плашещ, и трескавата увереност, че когато всичко свърши, вече нищо няма да бъде същото.

— Понякога. По време на войната скитах от едно място на друго, между Испания и Америка.

— Не те ли беше страх от подводници?

— Страшно много, но нямах избор. Нали знаеш. Бизнес.

Тя се усмихва отново, почти съучастнически.

— Да, зная… Бизнес.

Той свежда глава с пресметната скромност, усещайки погледа на жената върху себе си. Двамата знаят, че думата „бизнес“ е едно възможно обобщение, но Меча не знае какво обхваща то. Всъщност през годините на войната в Европа Иберийският полуостров беше за Макс Коста изгодна територия за лов. С венецуелския си паспорт — похарчи много пари, за да си осигури тази националност, която му гарантираше почти пълна безопасност — той се движеше със свойствената си непринуденост в ресторанти, по дансинги, на следобедни чайове с оркестър, в американски барове и кабарета, в центрове за зимен спорт, през летните сезони, в средища на светския живот, посещавани от красиви жени и мъже с пълни портфейли. По това време професионалните му умения се бяха усъвършенствали до крайност. И резултатът бе период на неоспорими успехи. Времената на провал и упадък, катастрофите, които щяха накрая да го доведат до тъмния кладенец, все още бяха далеч. Онази нова, франкистка Испания даваше всичко от себе си: различни доходни операции в Мадрид и Севиля, една сложна измама в триъгълника Барселона — Марсилия — Танжер, една много богата вдовица в Сан Себастиан и един случай с бижута в казиното в Ещорил с подходящ завършек в една вила в Синтра. При този последен епизод — жената, не особено привлекателна, беше братовчедка на претендента за короната на Испания, дон Хуан Карлос де Борбон — Макс беше започнал отново да танцува, и то много. Включително и „Болеро“ на Равел и „Тангото на старата гвардия“. И трябва да бе танцувал дяволски добре, защото, когато всичко свърши, жертвата бе първата, която го защити пред португалската полиция. Не може да се съмнявате в Макс Коста, заяви тя. Той е съвършен джентълмен.

— Да — отбелязва Меча замислено, гледайки отново към терасата, от която се бяха оттеглили двамата младежи, — Армандо беше различен.

Макс разбира, че тя не прави сравнение с него. Че продължава да мисли за онази Испания, която уби Армандо де Троейе, където тя не пожела да се върне никога. Въпреки това чувства леко жегване, следа от старото раздразнение към мъжа, с когото всъщност бе имал вземане-даване само няколко дни: на „Кап Полонио“ и в Буенос Айрес.

— Вече го каза. Беше начетен, с въображение и либерален… Все още си спомням следите от удари по кожата ти.

Тя, доловила тона му, го поглежда с укор. След това обръща лице към залива, към черния конус на Везувий.

— Мина много време, Макс… Това не ти е присъщо.

Той не отговаря. Ограничава се с това да я гледа. Клепачите на жената са присвити заради слънчевата светлина, това умножава броя на ситните бръчици около очите й.

— Омъжих се много млада — добавя Меча. — Той ме накара да надникна в тъмните бездни в самата себе си.

— Покварил те е в известен смисъл.

Тя завърта отрицателно глава, преди да отговори.

— Не. Независимо от нюанса в това „в известен смисъл“. Всичко си е било там, още преди да го опозная… Армандо само постави огледало пред мен. За да ме преведе през мрака в мен самата. Или дори и това не. Може би ролята му се свеждаше само до това да ми покаже тъмните ъгли.

— А ти направи същото с мен.

— И на теб ти харесваше да гледаш. Спомняш ли си онези огледала в хотела?

— Не. Харесваше ми да те гледам, докато се оглеждаш.

Внезапният звучен смях като че ли подмладява златистите очи на жената. Тя все така гледа към залива.

— Не се поддаде, приятелю мой… Никога не си бил такова момче. Напротив. Винаги толкова чист, въпреки мръсотиите ти. Толкова разумен. Толкова лоялен и праволинеен в своите лъжи и измени. Един добър войник.

— За бога, Меча. Ти беше…

— Сега няма значение каква съм била — обръща се към него, станала изведнъж сериозна. — Но ти си оставаш измамник. И не ме гледай така. Познавам този поглед прекалено добре. По-добре, отколкото си представяш.

— Казвам истината — възразява Макс. — Никога не съм предполагал, че съм имал значение за теб.

— За това ли си тръгна по този начин в Ница? Без да дочакаш резултата? Господи. Глупав като всички. Това бе грешката ти.

Обляга се на стола си и остава така за момент, като че ли търси някакъв определен спомен в застарялото лице на мъжа пред себе си.

— Живееше на вражеска територия — добавя тя накрая. — В състояние на открита, непрестанна война: достатъчно беше човек да види очите ти. В подобни ситуации ние, жените, осъзнаваме, че вие, мъжете, сте смъртни и че минавате покрай нас мимоходом, на път към някакъв фронт, какъвто и да е той. И това ни кара да се влюбваме във вас още малко повече.

— Войните никога не са ми харесвали. Хора като мен обикновено ги губят.

— Сега е все едно — кимва тя хладно. — Но ми харесва това, че не си развалил усмивката си на добро момче… Тази елегантност, на която държиш, както са държали последните гренадири при Ватерло. Много ми напомня за мъжа, когото бях забравила. Остарял си, нямам предвид физически. Предполагам, че се случва с всички, когато стигнат до определено ниво на увереност… В много неща ли си се уверил, Макс?

— Не много. Само в това, че на хората е присъщо да се съмняват, да си спомнят и да умират.

— Трябва да е така. Съмнението поддържа хората млади. Увереността е като злокачествен вирус. Заразява със старост.

Отново беше сложила ръка на масата. Ръка, чиято кожа беше белязана от живота и годините.

— Спомени, казваш. Хората си спомнят и умират.

— На моята възраст, да — потвърждава той. — Вече само това.

— Какви съмнения имаш?

— Малко. Само колебания, което не е същото.

— И за какво ти напомням аз?

— За жени, които съм забравил.

Тя сякаш забелязва раздразнението му, защото накланя малко глава, наблюдавайки го с любопитство.

— Лъжеш — казва накрая.

— Докажи го.

— Ще го направя… Уверявам те, че ще го направя. Дай ми само няколко дни.

Той намокри устни в джинфиса си и огледа останалите гости. Вече бяха пристигнали почти всички, не повече от двадесетина души. Приемът имаше дрескод „черна вратовръзка“: господата в смокинги, повечето дами в тоалети с гол гръб. Бижутата — малко на брой и дискретни в повечето случаи, възпитани разговори, които обикновено се водеха на френски или испански. Всички тук бяха приятели и познати на Сузана Фериол. Имаше няколко бежанци от войната, но не от онези, които показваха по кинопрегледите. Останалите бяха все представители на международната общност, установила се за постоянно в Ница и околностите. На тази вечеря домакинята представяше своите местни приятели на семейство Кол, двойка каталунци, които бяха успели да напуснат червената зона. За свой късмет, освен етаж в една сграда в Барселона, проектирана от Гауди, една къща в Паламос и няколко фабрики и магазини, управлявани сега от техните работници, семейство Кол разполагаше с необходимите пари, вложени в европейски банки, за да изчака нещата отново да станат такива, каквито бяха. Преди минути Макс беше присъствал на оживения разговор на госпожа Кол (с широки бедра и големи очи, дребна и духовита) с няколко от гостите, на които тя разказваше как двамата със съпруга й се бяха колебали първоначално между Биариц и Ница, но избрали Ница заради добрия климат.

— Милата Сузи беше така добра да ни потърси къща под наем. Тук, в Борон… В „Савой“ беше добре, но не е същото. Собственият дом си е собствен дом… Освен това със „Синия експрес“ Париж е на една крачка.

Макс остави празната чаша на масата до един от големите прозорци, през които можеше да се види осветената околност на къщата: алеята, посипана със ситен чакъл и кръглата площадка пред главния вход, оградена с големи зелени растения, автомобилите, подредени под палмите и кипарисите, блестящи на светлината на електрическите фенери, огънчетата от цигарите на шофьорите, струпани от едната страна на каменното парадно стълбище. Макс беше пристигнал с „Крайслер империал“-а на баронеса Шварценберг, която сега седеше в съседния салон и разговаряше с един бразилски киноартист. Оттатък дърветата, които изпълваха градината, Ница се очертаваше като осветена дъга около тъмното петно на морето, с вклиненото в залива, грейнало казино „Жете-Променад“, инкрустирано във водата като скъпоценност.

— Още един коктейл, господине?

Той отказа с жест и докато келнерът се отдалечаваше, се огледа наоколо. Малък джазбенд свиреше в салона, посрещайки гостите сред аромата на цветята, поставени в големи вази от синьо и червено стъкло. Оставаха двадесет минути до вечерята. В трапезарията, която можеше да се види през остъклената врата, масата беше сложена за двадесет и двама души. Според описанието, поставено на една стойка при входа, на господин Коста беше отредено място почти на края на масата. В края на краищата, единствената гаранция за него тук беше ролята му на придружител на баронеса Шварценберг. А това в доброто общество не означаваше кой знае колко. Когато го представиха, Сузана Фериол го посрещна с подходящата усмивка и подходящите думи, както можеше да се очаква от една съвестна и гостоприемна домакиня, после го въведе в салона, представи го на някои от гостите, остави го близо до келнерите и го забрави мигновено. Сузана Фериол — Сузи за близките си — беше мургава жена, много слаба, висока почти колкото Макс, с ъгловато лице с остри черти, на което се открояваха проницателни тъмни очи. Вечерният й тоалет беше нетрадиционен: носеше елегантен костюм с бял панталон на сребристи райета, който стоеше добре на изключително слабата й фигура. Макс беше готов да заложи едно от седефените си копчета за ръкавели, че някъде на подплатата на костюма беше зашит етикет на „Шанел“. Сестрата на Томас Фериол се движеше сред приятелите си с маниерна, изтънчена вялост, без съмнение напълно съзнателна. Както бе отбелязала баронеса Шварценберг, облегната на задната седалка на автомобила, докато пътуваха насам, елегантността можеше да се придобие с пари, образование, старание и интелигентност. Но за да я носиш напълно естествено, скъпи мой — светлината на фаровете осветяваше язвителната й усмивка — трябва не само да си ходил, но и да си пълзял като дете по истински персийски килими. И това важи за поне две поколения. А семейство Фериол — бащата е спечелил първите си пари по време на Първата световна война от контрабанда на цигари в Майорка — са много богати, но само от едно поколение.

— Има и изключения, разбира се. И ти си едно от тях, приятелю мой. Не съм виждала много хора да прекосяват фоайето на някой хотел, да палят цигарата на една дама или да поръчват вино на сомелиера така, както го правиш ти. А като си помислиш, че съм се родила, когато Ленинград се е казвал Санкт Петербург… Представи си какво съм видяла и продължавам да виждам.

Макс направи няколко крачки, обхождайки салона внимателно като ловец. Въпреки че къщата беше построена в стила от началото на века, интериорът беше функционален и непретрупан, по последна мода: чисти и прави линии, голи стени, като изключим тук и там по някоя модернистична картина, мебели от стомана, полирано дърво, кожа и стъкло. Живите очи на бившия салонен танцьор, тренирани от мошеническия му занаят, не изпускаха нито една подробност от обстановката и от поканените. Дрехи, бижута — скъпи и евтини, разговори. Цигарен дим. Под предлог, че пали цигара, той се позадържа между салона и фоайето, за да хвърли поглед на стълбите, които водеха към горния етаж. Според плановете, които беше проучил в стаята си в „Негреско“, там бяха библиотеката и кабинетът, който Фериол използваше, когато идваше в Ница. Да се добереш до библиотеката не беше трудно: вратата беше отворена и в дъното проблясваше позлатата от гръбчетата на книгите по рафтовете. Направи няколко стъпки с отворена табакера в ръка и спря отново, този път като че ли загледан в петимата музиканти във вечерно облекло, които свиреха един бавен суинг — „I Can’t Get Started“ — между саксии с растения, близо до голям прозорец, който гледаше към градината. Подпрян на вратата на библиотеката, близо до двойка французи, които разговаряха тихо — жената беше руса и привлекателна, с много силно гримирани очи — запали най-накрая цигарата, надникна вътре и видя вратата за кабинета, която според докладите обикновено беше заключена. Прецени, че достъпът не е труден. Всичко беше на първия етаж и нямаше решетки. Сейфът беше в един вграден шкаф в стената, близо до прозореца. Ако не можеха да го видят отвън, този прозорец беше възможен изход. Друг изход беше остъклената врата, до която свиреха музикантите — тя гледаше към терасата. Диамантен резец или отвертка за прозореца, шперц за ключалката на кабинета. Един час вътре, малко късмет и готово. Поне на този етап.

От доста време вече беше сам във фоайето, а това не беше уместно. Вдиша дима на цигарата, оглеждайки се апатично наоколо. Пристигаха последните гости. Вече беше установил няколко първоначални контакта с подходящи за случая усмивки и любезни думи. Подходящи жестове към дамите, симпатична привидна откритост към съпрузите и придружителите. След вечеря някои двойки сигурно щяха да изявят желание да потанцуват. Това обикновено даваше на Макс почти сигурни възможности — най-вече с омъжените жени: обикновено имаха семейни проблеми, което му изглаждаше пътя и улесняваше разговора. Но той нямаше намерение да рискува тази вечер. Не можеше да привлича внимание. Не и тук, в никакъв случай, като се имаше предвид какво бе замислил. Въпреки това, докато се движеше, чувстваше от време на време върху себе си техните погледи. Някой прошепнат коментар: кой е този красив мъж и така нататък. По онова време Макс беше на тридесет и пет години, петнайсет от които бе посветил на интерпретиране на погледи. Всички отдаваха присъствието му тук на една неясна „връзка“ с Ася Шварценберг и беше добре да мислят така. Реши да се приближи към група от двама мъже и една жена, които разговаряха; жената и един от мъжете седяха на едно канапе от кожа и стомана, а другият мъж стоеше прав. Вече беше разменил няколко шеговити реплики със седналия, малко след като пристигна: позакръглен мъж с руси мустаци, късо подстригана коса и симпатично лице, който му беше дал визитката си: Ернесто Келер, заместник-консул на Чили в Ница. Жената също беше позната на Макс, въпреки че не се бе запознавал с нея тази вечер. Беше някаква актриса, доколкото си спомняше. Испанка като него самия. Красива и сериозна. Кончита Еди-коя си. Май беше Монтеагудо. Или Монтенегро. За момент, все още неподвижен, се видя в едно голямо огледало с гладка овална рамка над тясна стъклена масичка: бляскавата белота на ризата между реверите от черен атлаз, кърпичката, която се подаваше от горния джоб, точно премерената част от колосаните маншети, която се подаваше от ръкавите на сакото на вталения смокинг. Ръка, небрежно пъхната в десния джоб на панталона, другата леко повдигната с димящата цигара, така че се виждаше златният, съвсем плосък часовник „Патек Филип“, който струваше осем хиляди франка, и част от каишката му. След това погледна килима на големи бели и кафяви ромбове под лачените си обувки и помисли — продължаваше да му се случва често — за приятеля си, ефрейтора легионер Борис Долгоруки-Багратион. Какво би казал и как би се засмял между две чаши коняк, ако беше жив да го види тук. От детето, което си играеше на брега на Риачуело в Буенос Айрес или войника, който с пушка в ръка се изкачваше между мумифицирани трупове по опаления от слънцето склон на Монте Аруит, Макс Коста беше изминал дълъг път, докато стъпи на килима в тази къща на Лазурния бряг. Оставаше още един труден преход до вратата на кабинета, която си оставаше затворена в дъното на библиотеката, непроницаема като съдбата. Дръпна си точно отмерена порция дим, мислейки, че има пътища, по които случайностите и рисковете никога не изчезват напълно — споменът за Фито Мостаса, наложен върху спомена за италианските шпиони, отново събуди безпокойството му — и че всъщност лесен може да бъде единствено този ден, който всяка вечер, потъвайки в лек и неспокоен сън, оставяш зад гърба си.

Тогава долови лек, познат парфюм на жена. „Арпеж“, разпозна го инстинктивно. И когато се обърна — от Буенос Айрес бяха минали девет години, — видя до себе си Меча Инсунса.

[1] Des Anges (фр.) — на ангелите. — Б.р. ↑

[2] Исторически кей в Ница. — Б.пр. ↑

[3] Le Cri des Travailleurs — вестник на комунистическата партия, издаван в югоизточна Франция. — Б.р. ↑

[4] (англ.) — свестен тип — Б.пр. ↑

[5] В църквите — помещение, в което се съхраняват богослужебни съдове и където свещениците се преобличат преди служба. — Б.пр. ↑

8.
La vie est breve[1]

— Продължаваш да пушиш тези турски цигари — отбеляза тя.

Гледаше го повече с любопитство, отколкото с изненада, като че ли искаше да постави всяка отделна част на мястото й: идеално скроения смокинг, чертите на лицето му. Отражения от електрическата светлина сякаш провисваха по миглите на жената. Същият светлинен ефект от близките лампи се плъзгаше и по сатена на вечерната рокля с цвят на слонова кост, която очертаваше раменете и бедрата й, по голите ръце и дълбоко изрязаното деколте на гърба. Кожата й имаше бронзов загар, а косата си носеше по модата, малко по-дълга, отколкото в Буенос Айрес, на леки вълни, сресана на път и с открито чело.

— Макс, какво правиш тук?

Каза го след миг мълчание. Не беше въпрос, а констатация с напълно ясен смисъл: нямаше начин това да се случи. Никаква възможна извивка в житейския път на мъжа, с когото Меча Инсунса се беше запознала на борда на „Кап Полонио“, не би могла да го доведе по естествен начин до тази къща.

— Отговори… Какво правиш тук?

Сега в настойчивия й тон се прокрадваше твърдост. А Макс, който след първоначалното слисване — с проблясъци на паника — започваше да си възвръща хладнокръвието, разбираше, че би било грешка да продължава да мълчи. Потискайки желанието да отстъпи и да се защити — чувстваше се като сурова мида, върху която току-що са изстискали лимон — се взря в двете еднакви като близнаци меднозлатисти сияния, опитвайки се да оправдае всичко с една усмивка.

— Меча — каза той.

Беше само начин да печели време. Името й и усмивката. Съобразяваше възможно най-бързо или поне се опитваше да го направи. Без резултат. Предпазливо, почти незабележимо се озърна на едната и другата страна, за да види дали разговорът им не беше привлякъл вниманието на някой гост. Жената явно забеляза погледа му, защото златистите отражения в очите й, под очертаните с кафяв молив в две фини линии вежди, се втвърдиха. Тя все така е много хубава, помисли той съвсем не на място. По-завършена и по-женствена. После погледна устата, полуотворена, с наситеночервено червило — въпреки всичко тя все още не изглеждаше гневна, а се държеше по-скоро очаквателно — и накрая погледът му се плъзна по шията. Тогава забеляза огърлицата: красиви перли с мек, почти матов блясък, навита три пъти. Този път изумлението се изписа на лицето му. Или беше идентична с тази, която той беше продал преди девет години, или беше същата.

Може би това го спаси, щеше да прецени той по-късно. Стъписването му при вида на огърлицата. Внезапният проблясък на триумф в очите й, когато започна да прониква в мислите му като през стъкло. Ироничният поглед отстъпи място на презрителна гримаса. После лек, сдържан смях завибрира в гърлото и разтвори устните й, ставайки все по-силен и бурен. Беше вдигнала едната си ръка — в другата държеше малка, плоска чантичка от змийска кожа — а дългите й, красиви пръсти с нокти, лакирани в същия тон като устните, без друго бижу освен златната халка, докоснаха перлите.

— Върнах си я една седмица по-късно в Монтевидео. Армандо я потърси за мен.

Образът на мъжа й премина бегло сред спомените на Макс. От Буенос Айрес насам го беше виждал на снимки в илюстровани списания. Дори няколко пъти в кинопрегледите, на фона на музиката на известното му танго.

— Къде е той?

Озърна се неспокойно, докато го казваше, питайки се доколко присъствието на Армандо де Троейе може да влоши нещата, но се успокои, когато я видя да повдига печално рамене.

— Няма го… Сега е далеч.

Макс беше човек с много умения, годините бяха калили характера му в критични мигове. Поддържането на контрол над емоциите беше предпоставка често да успява да избягва на косъм опасностите. В онзи момент, докато се опитваше да мисли бързо и точно, убеждението, че ако се покаже притеснен, това може да го доведе в опасна близост до някой френски затвор, му помогна да намери изход, път, по който да си възвърне контрола над положението или да ограничи загубите. Парадоксално, но инстинктът му подсказа, че тъкмо огърлицата може да го спаси.

— Огърлицата — каза.

Направи го, без да знае какво би казал после, само за да спечели време и да намери опорна точка за защитата си. Но и това беше достатъчно. Тя отново докосна перлите. Този път не се засмя както преди, но отново му отправи онзи предизвикателен поглед. Триумфиращата усмивка.

— Аржентинската полиция се отнесе много добре с нас. Изслушаха мъжа ми, когато отиде да заяви за изчезването на перлите, и го свързаха с уругвайските им колеги… Армандо отиде в Монтевидео и откупи огърлицата от човека, на когото си я продал.

Той бе допушил цигарата си и се оглеждаше с димящата угарка между пръстите, търсейки къде да я остави, като че ли това изискваше цялото му внимание. Най-накрая я загаси в намиращия се на една близка масичка пепелник от дебело гравирано стъкло.

— Макс, не танцуваш ли вече?

Най-сетне застана срещу нея. Погледна я в очите с цялото спокойствие, на което беше способен. Сигурно беше го направил с необходимата самоувереност, тъй като след въпроса, изречен с остър тон, тя продължи да го гледа, замислена, а после кимна, сякаш в мълчаливо потвърждение на някаква своя мисъл, която той не можа да разбере. Като че ли едновременно се възхищаваше и се забавляваше от спокойствието на мъжа. От неговата невъзмутима наглост.

— Промених начина си на живот — каза той.

— Ривиерата не е лошо място за тази цел… От къде познаваш Сузи Фериол?

— Дойдох с една приятелка.

— Каква приятелка?

— Ася Шварценберг.

— Аха.

Гостите започваха да се насочват към трапезарията. Младата руса жена, която говореше на френски, мина наблизо, следвана от кавалера си: тя остави след себе си мирис на евтин парфюм, а той гледаше ръчния си часовник.

— Меча. Ти си…

— Стига, Макс.

— Чух тангото. Хиляда пъти.

— Да. Предполагам.

— Бих искал да ти обясня някои неща.

— Да ми обясниш? — още едно двойно златисто проблясване. — Не е присъщо за теб… Когато те видях, си казах, че тези години са ти повлияли добре. Предпочитам твоя цинизъм пред обясненията ти.

Макс прецени, че е по-разумно да не коментира. Стоеше до жената, изправен и привидно спокоен, пъхнал четири пръста на дясната ръка в джоба на смокинга. Тогава я видя да се усмихва леко, като че ли се подиграваше на самата себе си.

— Известно време те наблюдавах отдалеч — каза тя, — преди да се доближа.

— Не съм те видял. Съжалявам.

— Знам, че не ме видя. Беше вглъбен, замислен. Питах се за какво ли мислиш… Какво правиш тук и за какво мислиш.

Няма да ме издаде, заключи Макс. Поне не тази нощ. Или поне не преди да поднесат кафето и цигарите. Независимо от това, въпреки тази моментна сигурност, той съзнаваше, че теренът си остава хлъзгав. Нуждаеше се от време, за да помисли. Да установи дали появата на Меча Инсунса на сцената усложняваше много нещата.

— Веднага те познах — продължаваше тя. — Трябваше само да реша какво да правя.

Посочи към другата част на фоайето, към стълбата, която водеше към горния етаж. В подножието й имаше големи саксии с фикуси и масичка, от която келнер събираше празните чаши.

— Забелязах те, когато слизах по стълбите, защото не беше седнал. Ти си от малкото, които не го направиха… Има мъже, които сядат и мъже, които остават прави. Обикновено не се доверявам на последните.

— От кога?

— Откакто се запознах с теб… Не съм те виждала седнал почти никога. Нито на борда на „Кап Полонио“, нито в Буенос Айрес.

Направиха няколко крачки към трапезарията и се спряха на вратата, за да проверят местата си на описанието, поставено на статива. Макс се упрекна, че не беше огледал по-рано всички имена, отбелязани около масата. Нейното беше там: госпожа Инсунса.

— А ти какво правиш тук? — попита той.

— Живея наблизо, поради ситуацията в Испания… Наела съм къща в Антиб и понякога посещавам Сузи. Познаваме се от училище.

В залата гостите заемаха местата си около масата, където сребърните прибори блестяха върху покривката до стъклени свещници във формата на червени, зелени и сини спирали. Сузана Фериол, която наблюдаваше гостите си, забеляза с леко объркване Меча и Макс. Беше учудена да ги види — той беше сигурен, че домакинята дори не си спомняше името му — да разговарят отделно от другите, помежду си.

— А ти, Макс? Все още не си ми казал какво правиш в Ница? Въпреки че мога да предположа.

Той се усмихна. Уморена усмивка на светски човек. Пресметната до милиметър.

— Може би грешиш в предположенията си.

— Виждам, че си усъвършенствал тази усмивка — сега тя го изучаваше от горе до долу с иронично възхищение… — Какво най-много си усъвършенствал през тези години?

Той вижда отдалеч Ирина Ясенович близо до катедралата на Соренто: черни очила, къса рокля с щампован десен, сандали с равна подметка. Момичето гледа витрината на магазин за дрехи на улица „Италия“, а Макс остава наблизо, следейки я от другата страна на улицата, докато тя продължава по посока на площад „Тасо“. Всъщност не я следи с определена цел: има желание единствено да я наблюдава дискретно, сега, когато знае за възможната тайна връзка между нея и агентите на руския играч. Може би от любопитство. От желание да се приближи още малко до плетеницата на интригите. Вече беше имал възможност да го направи с Емил Карапетян, когато след закуска го срещна в едно от фоайетата на хотела. Разположил в едно кресло дебелото си тяло, той седеше, заобиколен от вестници. Всичко се свърши с размяна на любезни поздрави, някой и друг коментар за хубавото време и кратки реплики относно развитието на партиите, които бяха накарали другият да остави отворения вестник на коленете си, за да му отговаря накратко и без прекален ентусиазъм — дори за въпроси, свързани с шаха, Карапетян нямаше голямо желание за размяна на нещо повече от едносрични думи с възпитания елегантен господин, посивяла коса и любезна усмивка, който изглежда беше отдавнашен приятел на майката на ученика му. И накрая, когато Макс стана и остави другия на спокойствие, за да отвори отново вестника си и да забие нос в него, единственото заключение, което извлече бе, че арменецът се доверява сляпо на превъзходството на ученика си над руския противник. И че какъвто и да е резултатът на двубоя в Соренто, Карапетян е убеден, че след няколко месеца Хорхе Келер ще бъде новият световен шампион.

— Това е шахът на бъдещето — обобщи той по настояване на Макс, в най-продължителната си реплика по време на разговора. — След неговото преминаване по шахматните дъски отбранителният стил на руснаците ще мирише на нафталин.

Карапетян не изглежда като предател, такъв е изводът на Макс. Със сигурност не и на човек, който би предал ученика си за тридесет сребърни рубли. Въпреки това, през живота си шофьорът на доктор Хугентоблер беше научил, на свой гръб и на гърба на ближните си, колко тънки са нишките, които задържат човешкото същество далеч от предателството или измамата. И най-вече, колко е лесно предателят, докато все още обмисля решението си, да получи един последен импулс, допълнителен тласък, от страна на самия предаден. Никой не е застрахован от това, заключава той почти с облекчение, докато върви по улица „Италия“ след приятелката на Хорхе Келер, поддържайки дистанция. Кой би могъл да каже, поглеждайки се в очите в някое огледало: никога не съм бил предател, или никога няма да бъда.

Момичето е седнало на една от масите на „Фауно“. След като премисля за миг, Макс се приближава уж случайно и завързва разговор. Преди това, хвърля инстинктивно дискретен поглед наоколо. Не защото очаква да види маскирани съветски агенти зад палмите на площада, а защото тази предпазливост е съставна част от някогашната му подготовка и се е превърнала в полезен навик. Ако един стар вълк е загубил зъбите си и козината по опашката си, решава той на себе си с горчив хумор, това не означава, че теренът, на който ловува, е по-малко опасен.

Докато сяда, в главата му се мяркат спомени за млади жени. Онова, което е съхранил. Онова, което знае. Това е следващо поколение, или дори по-следващото, мисли той, наблюдавайки късата пола на момичето, голите й колене, докато поръчва коктейл „Негрони“ и разговаря за какво ли не.

— Соренто е приятен град… Посетихте ли вече Амалфи? А Капри? — старите, съхранили въздействието си усмивки, любезни жестове, упражнявани и изпробвани хиляди пъти. — По това време има по-малко туристи… Уверявам ви, че си заслужава.

Не може да се каже, че е хубава, установява той отново. Нито пък грозна. Всъщност е просто млада. По-скоро със свежа кожа и вид, отколкото нещо друго — като онези реклами на „Пеги Саж“[2]. Накратко, привлекателността на нейните двайсет и няколко години, за онзи, който намира двайсет и няколко години за привлекателни. Ирина е свалила слънчевите си очила — прекалено големи, с бяла рамка — а гримът й се състои в плътна черна линия на клепачите, над големите, изразителни очи. Косата е прибрана назад с широка лента, в същите цветове като късата рокля. Едно обикновено лице, чието изражение в момента е любезно. Шахът не придава характер, казва си той. Нито при жените, нито при мъжете. По-голям интелект, математически ум, удивителна памет — всичко това може да се съвмести с безразлично-светска усмивка, нищо незначещи думи, простовати жестове. Все неща, които шахматистите споделят с останалите мъже и жени, също както споделят естествения ход на живота. Шахматистите не са по-интелигентни от другите смъртни, беше отбелязала Меча Инсунса преди два дни. Просто става въпрос за интелект от друг тип. Като радиоапарати, които предават на други дължини.

— Никога не съм си представял Меча да се грижи по този начин за сина си, сред шахматисти — отбелязва Макс, опипвайки терена. — Спомням си я по-различна. От едно време отпреди всичко това.

Ирина изглежда заинтригувана. Навежда се, опира лакти на масата, до чаша кока-кола, в която плуват кубчета лед.

— Отдавна ли не сте се виждали?

— Години — потвърждава. — А приятелството ни е отдавна.

— Каква щастлива случайност тогава. Соренто.

— Да. Много щастлива.

Пристига келнер с напитката. Девойката гледа любопитно Макс, докато той вдига чаша към устните.

— Познавахте ли бащата на Хорхе?

— Слабо. Запознахме се малко преди войната — той поставя бавно чашата на масата. — Всъщност познавах по-добре първия й съпруг.

— Де Троейе? Музикантът?

— Да, същия. Който композира онова известно танго.

— А, ясно. Тангото.

Тя гледа файтоните с коне, които чакат клиенти на площада. Кочияшите скучаят под палмите, на сянка.

— Сигурно тогава животът е бил ослепителен. Тези рокли, тази музика… Меча каза, че сте били изключителен танцьор.

Жестът на Макс изразява нещо средно между учтив протест и изискана скромност. Научил го беше преди тридесет години, от един филм на Алесандро Блазети.

— Справях се.

— А каква беше тя тогава?

— Елегантна. Много красива. Една от най-привлекателните жени, които съм срещал.

— Странно ми е да си я представя такава. Тя е майка на Хорхе.

— А как се справя с ролята на майка?

Мълчание. Ирина докосва с пръст леда в чашата си, без да отпие.

— Струва ми се, че не съм най-подходящият човек, на когото можете да зададете този въпрос.

— Прекалено обсебваща?

— Тя го е формирала — девойката пак замълчава за известно време. — Без нейните усилия Хорхе не би станал такъв, какъвто е. Нито такъв, какъвто предстои да стане.

— Мислите ли, че иначе би бил по-щастлив?

— О, не моля ви. Нищо подобно. Хорхе е щастлив човек.

Макс се съгласява учтиво, докато отново намокря устни в питието си. Не му е необходимо да насилва паметта си, за да си спомни някои щастливи мъже, чиито съпруги, в друго време, им бяха изневерявали с него.

— Тя никога не се е опитвала да създаде чудовище, като други майки — добавя Ирина след малко. — Винаги се е стремяла да го възпитава като нормално дете. Или се е опитвала да съвмести това с шаха. И го е постигнала, донякъде.

Казва го, гледайки към площада, забързвайки притеснено последните думи, като че ли Меча Инсунса можеше да се появи там всеки момент.

— Наистина ли е бил изключително дете?

— Вие ще кажете. На четири години се научил да пише, като гледал как го прави майка му, а на пет знаел наизуст всички страни и столици по света… Тя бързо си дала сметка не само какъв би могъл да стане, но и какъв не бива да става в никакъв случай… И работила усилено с него. — При думата „усилено“ чертите й като че ли за момент се изопнаха. — И продължава да го прави — додаде. — През цялото време… Като че ли я е страх той да не падне в дупката.

Не каза „някаква дупка“, отбелязва Макс, а „дупката“. Шумът от една ламбрета, която минава с трясък и пукот наблизо, като че ли я стряска.

— Има право — добавя тя намръщена, с по-тих глас. — Виждала съм мнозина да падат там.

— Преувеличавате. Вие сте млада.

Бързата й, почти жестока усмивка я променя, сякаш я състарява с десет години. След това чертите й отново се смекчават.

— Играя от шестгодишна — отбелязва тя. — Виждала съм много играчи да свършват зле. Да се превръщат в карикатури на самите себе си, когато не са пред шахматната дъска. Да бъдеш пръв изисква адска работа. Най-вече когато никога не можеш да го постигнеш.

— Мечтали ли сте да сте първа?

— Защо говорите в минало време? Продължавам да играя шах.

— Извинете. Не знам. Мислех си, че един анализатор е като онези помощници на тореадорите в Испания. Хора, които не са стигнали до първа шпага, остават като помощници. Но не исках да ви обидя.

Тя поглежда ръцете на Макс. Старчески петна по опакото на ръката. Заоблени и добре поддържани нокти.

— Вие не знаете какво е поражение.

— Моля? — той едва удържа смеха си. — Не съм знаел какво?

— Достатъчно е да ви види човек. Външния ви вид.

— Ахаа.

— Да седиш пред дъската и да виждаш последствията от една тактическа грешка. Да виждаш колко лесно се изпаряват талантът и животът ти.

— Разбирам… Но не залагайте на това. Шахматистите нямат изключителни права върху пораженията.

Ирина сякаш не го чува.

— Аз също знаех наизуст всички страни и столици в света — казва тя. — Или нещо подобно. Но нещата невинаги се развиват съобразно очакванията.

Сега се усмихва, почти като победител. За уважаемата публика. Само едно момиче, мисли си Макс, може да се усмихва така. Разчитайки на ефекта.

— Трудно е да бъдеш жена — добавя тя, а усмивката й угасва. — Все още е така.

Слънцето, чиито лъчи се местят от маса на маса по терасата, стига до лицето й. Тя примигва раздразнено и си слага очилата.

— Запознанството с Хорхе ми даде нова възможност. Да изживея това много отблизо.

— Обичате ли го?

— Въпросът ви е нахален… Смятате, че възрастта ви дава това право, така ли?

— Разбира се. Все някакво предимство трябва да дава.

Тишина. Шум от трафика. В далечината се чува клаксон на автомобил.

— Меча казва, че сте били красавец.

— Бил съм, вероятно. Щом тя го казва.

Слънчевата светлина сега стига до Макс, който вижда отражението си в големите стъкла на черните очила на девойката.

— О, да — отбелязва тя с безличен тон. — Разбира се, че обичам Хорхе.

Кръстосва крака и Макс вижда за момент младите й, голи колене. Плоските кожени сандали откриват краката с нокти, лакирани в много тъмночервено, почти лилаво.

— Понякога го наблюдавам пред дъската — продължава да говори тя, — как мести някоя фигура, рискувайки по обичая си, и си мисля, че много го обичам… Друг път го виждам да прави грешка, решава да смени в последния момент нещо, което заедно сме подготвили, или се колебае дали да го направи… И в този момент го мразя от цялата си душа. — Млъква за момент и сякаш обмисля точността на това, което току-що е казала. — Мисля, че когато не играе шах, го обичам повече.

— Естествено. Вие сте млади.

— Не… Младостта няма нищо общо.

Сега мълчанието е толкова дълго, че той решава, че разговорът е приключил. Вика келнера и прави във въздуха жест, като че ли се подписва, за да му донесе сметката.

— Знаете ли какво? — казва Ирина изведнъж. — Всяка сутрин, когато Хорхе има турнир, майка му слиза десет минути по-рано за закуска, за да се увери, че всичко ще е наред, когато той дойде.

Струва му се, че долавя известно разочарование. Нотка на озлобление. Той познава тези нотки.

— И какво? — пита кротко.

— Нищо — Ирина клати глава и отражението на Макс танцува по тъмните стъкла. — Той слиза и тя е там, всичко е готово: портокалов сок, плод, кафе и препечени филийки. Очаква го.

Червените и зелени светлини на един кораб, който напускаше пристанището на Ница, се движеха бавно между тъмните пространства на морето и небето, озарявани от просветванията на фара. Отделен от тъмната грамада на хълма със замъка, градът се простираше от другата страна, следвайки контура на Залива на ангелите като светеща линия, леко извита на юг, от която сякаш се бяха откъснали отделни точки, за да се струпат на неразличимите близки височини.

— Студено ми е — потръпна Меча Инсунса.

Седеше зад волана на автомобила, който самата тя беше шофирала до там, с роклята, която се виждаше като светло петно, и шапа от бродирана коприна с дълги ресни на раменете си. На съседната седалка Макс се наведе към таблото, свали сакото си и наметна с него жената. По риза и с леката жилетка на смокинга, той също усети студа на утрото, който започваше да прониква през пролуките на затворения гюрук.

В тъмното Меча бъркаше в чантата си. Чу я да смачква празен пакет от цигари. Беше ги свършила след вечерята, пушейки в колата, когато пристигнаха тук. Като че ли беше изминала цяла вечност, каза си Макс. От момента, в който той зае мястото си на масата, между една много слаба французойка, зряла и елегантна, дизайнерка на бижута за „Ван Клийф и Арпелс“ и младата русокоса жена с евтиния парфюм: певица и актриса на име Ева Попеску, която се оказа приятна сътрапезница. По време на вечерята Макс отдели внимание да поговори и с двете, но в крайна сметка разговаря повече с младата русокоса жена, много доволна, че красивият и добре сложен кавалер, седнал от лявата й страна, е аржентинец по произход — тангото ме подлудява, заяви тя. Младата жена често се смееше, най-вече докато Макс правеше дискретна и наистина оригинална имитация на начина, по който си палят цигара или държат чаша киноартисти като Леели Хауард или Лорънс Оливие, или когато пробута няколко забавни анекдота — умееше да разказва увлекателно, а неговият френски с испански акцент се харесваше на дамите — които накараха и дизайнерката на бижута да се засмее и да се наведе заинтригувана към тях. И всеки път, когато младата Попеску избухнеше в смях, както и в други случаи по време на вечерята, Макс прикриваше безпокойството си, защото чувстваше погледа на Меча Инсунса от другия край на масата, където седеше тя, до чилиеца с русите мустаци. По време на десерта я видя да изпива две кафета и да изпушва четири цигари.

След това всичко се разви по подходящ начин. Без да насилват нещата, тя и Макс се избягваха, след като всички напуснаха трапезарията. А по-късно, докато той разговаряше със семейство Кол, младата Попеску и чилийския дипломат, господарката на дома се приближи до групата и каза на баронесата, че една нейна добра приятелка била дошла сама от къщата си в Антиб и искала да си тръгне, защото не се чувствала много добре и че тя самата щяла да бъде много благодарна, ако Ася Александровна позволяла на Макс да придружи приятелката й, била научила току-що, че двамата са стари познати. Макс потвърди, показвайки готовност и баронеса Шварценберг изрази съгласие след едно кратко и почти незабележимо колебание в началото. Разбира се, че нямаше нищо против, заяви тя, била очарована да помогне. От друга страна, добави тя с лукавство на светска дама, Макс беше перфектната компания за която и да е дама, която се чувства зле или пък дори добре. Последваха разбиращи усмивки, извинения, благодарности и след един продължителен, оценяващ поглед на баронесата към Макс (просто е поразително как успяваш да постигнеш тези неща, като че ли искаше да му каже тя, възхитена) той се отдалечи, съпроводен от Сузана Фериол, която го изучаваше косо с ново и зле прикрито любопитство, към фоайето, където ги чакаше Меча Инсунса, увита в своя шал. След официалното сбогуване излязоха навън, където за негова изненада нямаше голям автомобил с чакащ шофьор, а един малък двуместен „Ситроен 7“ със запален двигател, току-що паркиран отпред от един прислужник. Меча спря пред отворената врата на колата, за да си сложи червило пред едно огледалце, което извади от чантата, на светлината на фенерите, осветяващи стълбите и площадката пред входа. След това се качиха на колата и тя шофира мълчаливо в продължение на пет минути, а Макс гледаше профила й в отблясъците от фаровете по стените на къщите, докато автомобилът спря до морето на едно място близо до Лазарето, между борове и агаве, откъдето в далечината се виждаха светлините на фара и входът на пристанището, тъмното петно на хълма със замъка и осветената Ница отзад. Тогава тя спря двигателя и заговориха. Разговорът продължаваше, прекъсван от дълги мълчания, докато пушеха в тъмното. Говореха, почти без да се виждат — освен в отблясъка от далечни светлини или когато припламваха огънчетата на цигарите. Без да се гледат.

— Дай ми една от твоите турски цигари, моля те.

Беше запазила останки от онзи тон и непринудените си маниери, които Макс беше оценил още на борда на „Кап Полонио“ — присъщи на младите жени от нейното поколение, подхранвани от киното, романите и илюстрованите женски списания. Но бяха минали девет години и тя вече не беше момиче. Трябваше да е на тридесет и две или тридесет и три години, пресметна той, припомняйки си. С две по-малко от него.

— Разбира се. Извинявай.

Извади табакерата от вътрешния джоб на сакото, потърси цигара пипнешком и я запали с дънхила. След това, все още без да загася пламъка, издиша дима от първото дръпване и я постави направо в устните й. Преди да загаси запалката отгатна още веднъж очертанията на неподвижния й профил, обърнат към морето, както всеки път, когато проблясването на фара го осветяваше в полумрака.

— Не ми каза къде е съпругът ти.

Цяла вечер търсеше отговора на този въпрос. Въпреки изминалото време, прекалено много спомени се трупаха в паметта му. Прекалено много ярки образи. Отсъствието на Армандо Де Троейе осакатяваше до известна степен положението. Правеше го непълно и още по-нереално.

Огънчето на цигарата проблесна два пъти, преди Меча отново да заговори.

— Затворник е в Мадрид… Задържаха го малко след бунта на военните.

— При тази негова известност?

Тя се разсмя горчиво, едва доловимо.

— Кажи по-добре „заради“ нея. Онова е Испания, забравил ли си? Раят на завистта, варварството и подлостта.

— Дори така ми се струва безобразие. Защо той? Не знаех, че развива политическа дейност.

— Никога не е имал политически прояви. Сред приятелите му имаше както републиканци отляво, така и монархисти отдясно. Ако прибавиш към това и озлоблението, породено от международния му успех… И за да завърша с изреждането, някои негови изказвания във „Фигаро“ за хаоса в страната и за липсата на авторитет на правителството му спечелиха още неприятели. И като че ли това не стигаше, шефът на тайните служби на републиката е комунист, също композитор, и посредствен до немай-къде. Това е всичко.

— Мислех, че неговият престиж ще ви гарантира безопасност. Влиятелни приятели, слава в чужбина…

— Така мислеше и той. И аз. Но сбъркахме.

— Ти беше ли там?

Меча потвърди. Бунтът на военните ги беше заварил в Сан Себастиан. Когато Армандо Де Троейе видял накъде отиват нещата, я убедил да прекоси границата. Имал намерение да се види с нея в Биариц, но преди това пожелал да отиде до Мадрид с автомобил, за да уреди някакви семейни въпроси. Задържали го веднага след пристигането му, предала го портиерката.

— Знаеш ли нещо за него?

— Имам само едно писмо, писано преди три месеца в затвора „Модел“. Не зная дали още е там. Направих постъпки чрез приятели, зае се и Пикасо, и Международният Червен кръст… Опитахме да направим размяна с някой техен затворник, който лежи при франкистите, но досега без резултат. И се притеснявам. Постоянно пристигат новини за екзекуции и от двете воюващи страни.

— Имаш ли средства да поддържаш този начин на живот?

— Това, което се случи в Испания, се очакваше, така че Армандо взе мерки. А аз познавам подходящите хора, за да вървят нещата ми както трябва, докато тази лудост премине.

Макс погледна отблясъците на фара, без да казва нищо. Мислеше за подходящите хора, при които парите бяха на сигурно място, а също и за това, което от гледна точка на гостите на вечерята у Сузана Фериол, означаваше „да ти вървят нещата както трябва“. Размишленията му бяха прекъснати от едно отдавна познато пробождане на смътна ненавист. Всъщност, каза си той, в това, че Армандо де Троейе е бил предаден от портиерката си и отведен с милиционери до затвора, нямаше нищо странно, предвид начина, по който вървяха нещата в света. От време на време се налагаше някой да плати от името или за сметка на „подходящите хора“. И излизаше даже доста евтино. Но въпреки това думата „лудост“, използвана от Меча за положението в Испания, не беше лишена от точност. С венецуелския си паспорт Макс беше посетил Барселона по свои дела преди няколко месеца. Пет дни му бяха достатъчни, за да оцени тъжната картина на потъващата в хаоса република: каталунски сепаратисти, комунисти, анархисти, съветски агенти се избиваха помежду си, далеч от фронтовата линия — всеки за своя интерес. Разчистваха вътрешни сметки с повече ожесточение от онова, с което се обръщаха срещу франкистите. Завист, варварство и подлост, беше отбелязала Меча с прецизна яснота. Беше добър диагностик.

— За късмет нямам деца — казваше тя. — Не е удобно да бягаш с дете на ръце, когато Троя гори… Ти имаш ли деца?

— Не, доколкото знам.

Кратко мълчание… Стори му се, че долавя у нея някаква предпазливост. Отгатна следващия въпрос.

— И не си се женил?

Усмихна се на себе си. Меча не можеше да види лицето му.

— Не съм. Доколкото знам.

Тя не реагира на шегата и пак настъпи тишина. Светлините на Ница трептяха в черната, спокойна вода, на десет метра под каменния парапет на панорамната площадка.

— Един път ми се стори, че те видях отдалеч. На хиподрума „Лоншан“, преди три години… Възможно ли е?

— Възможно е — излъга Макс, който никога не беше ходил на „Лоншан“.

— Помолих съпруга си да ми даде бинокъла, но не можах да се уверя. Изгубих те.

Макс гледаше в тъмнината по посока на сега невидимите скали на Лазарето. Вилата на Сузана Фериол се очертаваше като черен силует в далечината, между сенките на боровете. Каза си, че би трябвало да се приближи към нея в деня, когато щеше да направи опита си. Ако пристигнеше откъм брега, сигурно нямаше да бъде трудно да прескочи оградата на някое скрито място. Във всеки случай, щеше да е необходимо да огледа внимателно всичко на дневна светлина. Да разучи подробно терена. Начина за влизане и най-вече за излизане.

— Странен спомен имам от теб, Макс… „Тангото на старата гвардия“, нашата кратка авантюра.

Той се върна бавно към думите на жената. Към нейния неподвижен профил в сумрака.

— От години слушам тази мелодия — казваше тя. — Навсякъде.

— Предполагам, че съпругът ти е спечелил баса с Равел.

— Наистина ли си спомняш за това? — тя изглеждаше учудена. — За баса за тангото срещу болерото? Беше много забавно. Равел се държа като добро момче. Още вечерта на премиерата, която се състоя в зала „Плейел“ в Париж, той призна поражението си и плати вечерята в „Льо Гран Вефур“, със Стравински и други приятели.

— Съпругът ти композира прекрасно танго. Съвършено е.

— Всъщност го създадохме тримата… Танцувал ли си го?

— Много пъти.

— С други жени, естествено.

— Разбира се.

Меча облегна глава на седалката.

— Какво стана с ръкавицата ми? Бялата, спомняш ли си, онази, която използваше като кърпичка на сакото си… Взех ли си я накрая?

— Мисля, че да. Не си спомням да е у мен.

— Жалко.

С ръката, опряна на волана, тя държеше цигарата, и върху всеки проблясък на фара над нея се очертаваха в контражур димни спирали.

— Мъчно ли ти е за съпруга ти? — попита Макс.

— Понякога — Меча забави отговора си. — Но Ривиерата е добро място. Нещо като чуждестранен легион, където допускат само хора с пари: испански бегълци от едната или от другата воюващи страни, италианци, които не харесват Мусолини. Богати германци, които бягат от нацистите… Единственото неудобство е, че не съм била в Испания от повече от една година. Тази глупава и жестока война.

— Нищо не ти пречи да пътуваш до зоната, контролирана от бунтовниците, стига да поискаш. Границата при Ендайа е отворена.

— Глупостта и жестокостта са присъщи и на едните, и на другите.

Огънчето просветна още веднъж. След това тя завъртя ръчката, за да свали стъклото на прозореца и хвърли огънчето в нощта.

— Така или иначе, никога не съм била зависима от Армандо.

— Само парите ли имаш предвид?

— Забелязвам, че скъпите дрехи не прикриват нахалството ти, миличък.

Знаеше, че жената го гледаше, но не отмести поглед от далечината, където примигваше фарът. Меча се размърда леко и той усети отново близостта на тялото й. Горещо, спомни си той. Стройно, меко и горещо. Беше се възхищавал на голия й гръб в къщата на Сузана Фериол: деколтето на сатенената рокля с цвят на слонова кост, откритите ръце, контурите на шията, когато накланяше глава, движенията й, когато разговаряше с останалите гости, любезната усмивка. Внезапната й сериозност, когато, от другия край на трапезарията или салона, осъзнаваше, че той я наблюдава и насочваше към него златистите отражения.

— Запознах се с Армандо, когато бях още момиченце. Той имаше голям опит и въображение.

Спомените на Макс се блъскаха безредно, с притеснителна необузданост. Прекалено много усещания, каза си той. Положи усилие да се овладее. За да обърне внимание на онова, което тя казваше.

— Да — настоя Меча. — Най-доброто у Армандо беше въображението… В началото беше така.

Нощният бриз нахлуваше през прозореца, който тя беше оставила отворен. След миг завъртя ръчката, за да вдигне стъклото.

— Започна да ми разказва за други жени, които е познавал — продължи. — За мен беше като игра… Възбуждаше ме. Едно предизвикателство.

— И освен това те биеше. Кучият му син.

— Не говори така… Не го разбираш. Всичко бе част от играта…

Пак се помести и Макс чу лекия шум от плъзването на роклята по кожата на седалката. Когато излизаха от къщата на Сузана Фериол, той бе докоснал талията с лек жест на любезност, докато я пускаше да мине пред него през вратата, преди да я изпревари, слизайки по стълбите. В онзи момент, напрегнат, следящ необичайната ситуация, усещанията му — може би бяха чувства, каза си той — бяха минали незабелязани. Сега, в почти интимния полумрак на автомобила, споменът за начина, по който вечерната рокля очертаваше бедрата й, го накара да почувства истинско желание, изключително физическо. Учудваща жажда за тази кожа и това тяло.

— Приключихме с думите и преминахме към действията — казваше тя. — Да гледаме и да бъдем гледани.

Той се върна към действителността, като че ли идваше отдалеч, и не разбра веднага, че тя продължаваше да говори за Армандо де Троейе. За странната им връзка, в два епизода от която, в Буенос Айрес, самият Макс беше свидетел и изненадан участник.

— Открих у себе си, или той ми помогна да открия, смътни извращения. Желания, които дори не бях си представяла, че имам… А това подхранваше неговите.

— Защо ми разказваш това?

— Защо сега, искаш да кажеш? Защо днес?

Остана мълчалива доста време. Изглеждаше учудена от прекъсването или от въпроса. Гласът й прозвуча печално, когато заговори отново.

— Онази последна нощ, в Буенос Айрес…

Изведнъж спря внезапно. Отвори вратата на колата, прекоси мрака под боровете и спря до каменния парапет над крайбрежните скали. Объркан, Макс изчака за миг, после се присъедини към нея.

— Промискуитет — чу я да казва. — Каква грозна дума.

Навън, в нощта, светлините на Ница блещукаха в далечината, заличавани на интервали от проблясването на фара. Меча се сгуши в черното сако от смокинга, отдолу се виждаха светлите ресни на шала. По жилетка и риза, Макс усети студ. Без да й каже нищо, се приближи още малко и разтвори ръцете на жената върху реверите на сакото, търсейки табакерата във вътрешния джоб. При Движението докосна за миг, неволно, гърдите под копринения шал и сатена на роклята. Спокойна, Меча не се отдръпна.

— Парите улесняваха всичко. Армандо можеше да ми купи каквото и да е. Каквато и да е ситуация.

Макс потупа последната цигара и я сложи в уста. Не трябваше да полага усилие — беше видял достатъчно през последната нощ в Буенос Айрес — за да си представи ситуациите, за които говореше тя. Краткото припламване на запалката освети много отблизо перлите на огърлицата и, малко по-надалеч, ръцете, с които той пазеше пламъка.

— Благодарение на него открих удоволствия, които удължаваха удоволствието — добави тя. — Които го правеха по-плътно и по-силно… Може би и по-долнопробно.

Макс се раздвижи притеснен. Не му беше приятно да слуша. И все пак, каза си той с крайно раздразнение, той самият беше участвал в това. Беше необходим помощник или съучастник: „Ла Феровиария“, „Каса Марго“, русата танцьорка на танго, Армандо де Троейе, натъпкан с алкохол и кокаин, излегнал се на дивана в апартамента на хотел „Палас“ докато те се боричкаха, безсрамни, пред замаяния му поглед. Дори сега, при спомена, желанието го възбуждаше.

— И тогава се появи ти — продължи Меча, — на онзи дансинг, полюляващ се от движението на трансатлантическия кораб… С твоята усмивка на добро момче. И твоите танга. Появи се тъкмо в подходящия момент. И въпреки това…

Раздвижи се леко, отстъпвайки към далечното сияние на фара, чиято светлина се завъртя, отдалечавайки се към скалите на Лазарето и оградите на къщите близо до морето.

— Колко глупав беше, мили.

Макс се облегна на парапета. Не такъв разговор беше очаквал през тази нощ. Нямаше нито обвинения, нито заплахи. Беше отделил време да се подготви, да се опълчи на нещо друго, не на това. Беше готов за сблъсък с упрека и озлоблението, естествени за една измамена и следователно опасна жена. Но не и за странната меланхолия, която съдържаха думите и мълчанието на Меча Инсунса. Изведнъж си даде сметка, че думата „измама“ нямаше място тук. Меча не се беше почувствала измамена нито за миг, нито дори през онова утро, в хотел „Палас“ в Буенос Айрес, когато се е събудила, за да установи, че той си е тръгнал и че перлената огърлица е изчезнала.

— Тази огърлица… — поде той, но внезапното съзнание, че се държи глупаво, го накара да замълчи.

— О, за бога — презрението на жената беше безкрайно. — Бих я хвърлила още сега в морето, ако имаше смисъл да ти доказвам нещо.

Макс изведнъж почувства как тютюневият дим загорча в устата му. Първоначално застина объркан, с полуотворена уста, като че ли се беше спрял по средата на думата, после бе обзет от една странна и внезапна нежност. Много подобна на угризение. Ако можеше щеше да се доближи до Меча, за да я погали по косата… Ако тя би му позволила… Но разбра, че няма да му позволи.

— Какво си намислил, Макс?

Сега тонът й беше различен. По-твърд. Нейният миг ранимост, прецени той, продължи толкова, колкото бе необходимо да се произнесат няколко кратки думи. С безпокойство, каквото досега не беше подозирал у себе си, различно от обичайното, той се запита колко би продължила неговата слабост. Онова хладно замиране на сърцето, което току-що беше забелязал.

— Не зная. Ние…

— Не говоря за нас — беше си възвърнала подозрителността. — Питам те отново какво търсиш тук, в Ница… В къщата на Сузи Фериол.

— Ася Шварценберг…

— Зная коя е баронесата. Не може да сте двойка. Тя не е за теб.

— Тя е отдавнашна позната. Просто някакви съвпадения.

— Чуй ме, Макс. Сузи е моя приятелка. Не зная какво си намислил, но се надявам, че то няма никаква връзка с нея.

— Не искам нищо. От никого. Казах ти, че имам друг живот.

— По-добре да е така. Защото съм решена да те издам при най-малко подозрение.

Макс се позасмя през зъби, неуверено.

— Ти няма да направиш това — подметна той.

— Не рискувай да го провериш. Това не е дансингът на „Кап Полонио“.

Направи крачка към жената. Този път тя не беше пресметната. Беше искрена, импулсивна.

— Меча…

— Не се приближавай.

Беше свалила сакото, оставяйки го да падне на земята. Тъмно петно в краката на Макс. Белият шал отстъпваше много бавно, призрачен, сред сенките на боровете.

— Искам да изчезнеш от живота ми и от живота на всички, които познавам. Сега.

Докато той се надигна със сакото в ръце, моторът на ситроена заработи и фаровете го заслепиха, проектирайки силуета на Макс върху каменния парапет. След това гумите изсвистяха по чакъла на пътя и автомобилът се отдалечи по посока на Ница.

Вървя дълго по обратния път до хотела, следвайки шосето от Лазарето до пристанището, вдигнал реверите на смокинга, за да се прикрие от студа на утрото. За щастие, в сенките до кея Касини Макс намери един фиакър със заспал кочияш на капрата, разположи се под брезентовото чергило и докато се изкачваше с колата по склона над Роба-Капьо, приспивай от люлеенето, заслушан в потропването на конските копита по асфалта, една виолетова ивица започваше да разделя тъмните пространства на морето и небето. Ето, това е историята на моя живот, мислеше той, или поне част от нея: търсене на такси на разсъмване, просмукан от мирис на жена или на загубена нощ, при което едното не изключваше другото. В контраст със слабо осветеното пристанище и редките светлини в околностите на града, когато заобиколи хълма на замъка, пред очите му изникна далечната дъга на запалените улични лампи по „Алеята на англичаните“, която като че ли стигаше до безкрайността. Когато стигнаха до Поншет, той изпита глад и необходимост да запуши, затова се сбогува с кочияша, премина под арките на булевард „Салея“, покрай излъчващия гробищен мирис пазар за цветя, под тъмните клони на младите платани, търсейки някое кафе от онези, които отварят много рано.

Плати дванадесет франка за пакет „Голоаз“ и три за чаша кафе с прясна сметана и филия хляб, а след това седна до един прозорец, който гледаше към улицата, и запуши, докато сенките навън сивееха и двама общински служители, след като изметоха цветята, сухите стъбла и листенца, свързаха един маркуч с дълъг наконечник и започнаха да мият паважа. Макс обмисляше събитията от миналата нощ и събитията, които щяха да се случат през следващите дни, опитвайки се да вмести в разумни граници непредвидения фактор, който Меча Инсунса току-що беше вмъкнала, най-неочаквано, в плановете и живота му. За да си възвърне контрола над действията и чувствата, той се опита да се съсредоточи върху техническите подробности на това, което го очакваше. Върху контролираните реакции при опасност и възможните варианти. Само така ще можеш, каза си той, само по този начин би се справил с объркването, с риска да направиш грешки, които водят към провал. Замисли се за италианските агенти, за мъжа, представил се като Фито Мостаса, и се размърда притеснено на стола, като че ли студът на утрото проникваше в тялото му през стъклото на прозореца. Прекалено много неща бяха заложени в тази игра, заключи той, за да допусне Меча Инсунса, споменът за нея и за последствията да замъглят разсъдъка му. За да допусне случилото се преди девет години и случилото се през току-що изминалата нощ, в неподходящо съчетание, да нарушат равномерния ритъм на пулса му, който трябваше да е стабилен заради толкова други неща.

В продължение на пет минути обмисляше възможността за бягство. Да отиде в хотела, да си стегне багажа и да се спаси с бягство към нови ловни полета, в очакване на по-добри времена. Обмисляйки тази възможност, той се озърна в търсене на идеи. Търсеше предишната сигурност, нещо от колоритния си занаят и рискования си живот, на което да се опре. На стената бяха закачени с кабарчета два туристически плаката, единия за френските железници, а другия за Лазурния бряг. Макс ги загледа замислено, с полупритворени очи и цигара, увиснала на устните. Много обичаше влаковете — повече от трансатлантическите кораби или затвореното елитно общество в пътническите самолети — с постоянната възможност за авантюри, която предлагаха, неизвестностите, които можеше да предложи животът между една и друга гара, възможността да установиш изгодни контакти с изисканите клиенти на вагон-ресторантите. Да пушиш, излегнал се на тясното легло в купето на спалния вагон, сам или в компанията на жена, заслушан в потракването на колелата по релсите. Спомни си и един от последните спални вагони, с които бе пътувал — от „Ориент Експрес“, по маршрута Истанбул — Виена — беше слязъл от него в четири часа на една студена утрин на гарата в Букурещ, след като се облече внимателно и затвори тихо вратата на купето, оставяйки след себе си куфара и фалшивия паспорт при кондуктора, с бижута за две хиляди лири стерлинги, издули джобовете на палтото му. Що се отнася до втория плакат, докато го гледаше, по лицето му се изписа усмивка. Разпозна мястото, откъдето художникът беше нарисувал картината: оттам се разкриваше гледка към залива Жуан между борове; можеше да се види и един терен, който преди година и половина, срещу тлъста комисионна като посредник и в съучастие със свой стар приятел, унгарец на име Шандор Естерхази, Макс бе помогнал да се продаде на една богата американка — госпожа Зундел, собственичка на компанията „Зундел и Щраус“ от Санта Барбара, Калифорния, като я убеди, по време на интимната им връзка, покрай рулетката на казиното, тангата и лунната светлина, колко е подходящо да инвестира четири милиона франка в този терен до морето. Пропусна само една важна подробност, че широката сто метра брегова ивица, разделяща парцела от морето, има други собственици и не се продава.

Реши, че няма да си тръгне. Светът ставаше все по-малък и думите „да заминеш надалеч“ все повече губеха смисъл. Тук не бе по-зле откъдето и да било другаде, дори беше по-добре: умерен климат и подходящо обкръжение. Ако в Европа избухнеше война, това щеше да бъде удобно място да избегнеш бурята или да извлечеш изгода от нея. Макс познаваше напълно терена, нямаше полицейско досие тук, а и навсякъде другаде по света щеше да срещне същите полицаи, заплахи и опасности. Всеки шанс има своята цена, реши той. Всеки път завърташ наново рулетката. Това важеше и за писмата на граф Чано до Томас Фериол, опасната усмивка на Фито Мостаса и обезпокоителната сериозност на италианските шпиони. А от няколко часа и за неразрешения въпрос с Меча Инсунса.

„La vie est breve: un peu de reve,

un peu d’amour. Fini! Bonjour!“[3]

Той затананика през зъби, вглъбен в мислите си. Примирен със съдбата. Никой не твърдеше, че е било лесно да остави зад себе си скромното жилище под наем в квартал Баракас, или африканския склон изсъхнали трупове край пътя, където дори хиените нямаха настроение да се смеят. Някои мъже — и той беше един от тях — нямаха друг избор, освен пътищата без връщане назад. Несигурните пътувания с еднопосочен билет. С такива мисли той изпи останалото кафе и стана, възвръщайки си старата професионална самоувереност, която сам беше изградил. Преди време Маурицио, портиерът на хотел „Аниели“ във Венеция, който в продължение на четиридесет години беше виждал да спират пред него и да искат ключа си най-богатите мъже и жени на света, го беше казал, прибирайки страхотния бакшиш, който Макс току-що му беше дал: „Единствената сериозна съблазън, господин Коста, е жената. Не е ли така? Всичко останало може да се купи“.

„Малко мечти, малко любов…“

Излезе от кафенето, без да бърза, с ръце в джобовете и нова цигара в устата, и тръгна към трамвайната спирка по мократа настилка, която отразяваше сивата светлина на утрото. Приятно е да си щастлив, помисли си. И да го осъзнаваш. Булевард „Салея“ вече не миришеше на увехнали цветя, а на влажни павета и млади дървета, от които капеше утринна роса.

Седнал сред публиката, под херувимчетата и синьото небе, нарисувани по тавана на салона в хотел „Витория“, Макс следи развитието на партията на окаченото на стената табло, където се възпроизвеждат ходовете на играчите. След като прозвуча последното изщракване на часовника — тринайсетият ход на Хорхе Келер, — настана абсолютна тишина. Меката светлина, насочена към подиума, където са масата, два стола, шахматната дъска и шахматистите, оставя почти в полумрак останалата част от помещението. Навън се свечерява, а през големите прозорци се вижда как клоните на дърветата по шосето, което слиза към пристанището на Соренто, се оцветяват в червеникави тонове.

Макс не успява да вникне в детайлите на партията, която се разиграва пред очите му. Знае, защото Меча Инсунса му бе разказала, че Хорхе Келер, който играеше с черните, трябва да направи определени ходове с пешката и офицера, прелюдия към други, по-рисковани и сложни. Те ще създадат възможностите за предполагаемите отговори съгласно информацията, с която разполага Соколов, ако тя произтича от анализа на Ирина. След пожертваната пешка от Келер неговият противник ще трябва да очаква опасна атака с офицера срещу коня — който Макс мисли, че е забелязал разположен отляво на белите фигури върху дъската. В този случай отговорът, за да се избегне и неутрализира маневрата, би трябвало да е напредване с две полета с една от белите пешки.

— Тези две полета ще издадат Ирина — беше обобщила Меча следобеда, когато се бяха срещнали във фоайето преди началото на партията. — А какъвто и да е друг ход би ни насочил към Карапетян.

Вдясно от Макс, насочил единственото си око към таблото, капитан Тедеско пуши, използвайки за пепелник книжна фунийка. От време на време, по настояване на Макс, се навежда към него, за да коментира тихо някоя позиция или ход. До него, стиснал ръце, въртейки палци, Ламбертучи — сложил сако и вратовръзка за събитието — следи с напрегнато внимание подробностите на партията.

— Соколов владее абсолютно центъра — казва много тихо Тедеско. — Само ако Келер освободи офицера си, има възможност да промени положението, така ми се струва.

— А ще го направи ли?

— Познанията ми не се простират дотам. Тези хора са способни да мислят с много повече ходове напред, отколкото аз мога да си представя.

Ламбертучи, който слуша приятеля си, го потвърждава с нов шепот:

— Задава се удар, типичен за Келер. И да, този офицер мирише на барут, стига да успее да напредне.

— А какво става с черната пешка? — се интересува Макс. Другите наблюдават таблото, а после се обръщат объркани към него.

— Коя пешка? — пита капитана.

Освен таблото, на което се вихрят непознати сили, чийто механизъм му е непознат, Макс наблюдава играчите. Соколов, с цигара, догаряща между жълтите му от никотина пръсти, навежда русата си глава, докато влажните му сини очи изучават натъжено позициите на фигурите. Хорхе Келер не е пред таблото. С разхлабен възел на вратовръзката, оставил сакото си на облегалката на стола, той току-що е станал — Макс е установил, че обикновено го прави по време на дългите изчаквания, за да се раздвижи — и прави няколко крачки с ръце в джобовете и разсеян вид, съзерцавайки пода, като че ли го измерва, правейки дълги крачки със спортните си обувки. В началото на партията влезе решително, без да поглежда никого, с обичайната си бутилка портокалов сок. Здрависа се с противника, който го чакаше седнал, сложи бутилката на масата, проучи как Соколов беше открил играта и направи ход с пешката. През по-голямата част от времето стои неподвижен, навел глава и опрял чело в скръстените си пред дъската ръце, отпива глътка сок направо от бутилката или става да направи няколко крачки, както прави сега. От своя страна руснакът не е ставал от мястото си нито веднъж. Облегнат на стола, той поглежда често ръцете си, като че ли няма нужда от дъската, и играе напълно спокойно: отпочинал, невъзмутим, оправдавайки прякора си „Съветската стена“.

Лекото шумолене на филц върху дърво, последвано от щракването на часовника; когато Соколов натиска пружината, за да започне да отмерва времето на противника, връщат Келер на стола му. Сподавено, почти недоловим шепот преминава през залата. Младежът гледа черната пешка, която неговият противник успява да вземе, сложена отстрани с другите взети фигури. Веднага отразен на таблото от помощника на съдията, ходът на руснака като че ли освобождава пътя на един от офицерите на Келер, блокиран до този момент.

— Лошо за него — шушука капитанът. — Мисля, че руснакът сбърка.

Макс гледа Меча, седнала на първия ред, без да вижда лицето й: само неподвижната глава с късата, посребрена коса. До нея се провижда профилът на Ирина. Очите на момичето не следят таблото, а дъската и играчите. На съседния стол Емил Карапетян гледа с полуотворена уста и вглъбено изражение. На края на първия ред и на част от втория съветската делегация е в пълен състав: дузина и половина са, пресмята Макс. Оглежда ги един по един — дрехи, които вече са демоде на Запад, бели ризи, тесни вратовръзки, димящи цигари, непроницаеми физиономии, — неизбежно е да се запиташ колко от тях работят за КГБ. И дали има някой, който да не работи.

Не бяха минали и пет минути от последния ход на руснака, когато Келер придвижва офицера по-близо до една бяла пешка и кон.

— Ето го, идва — шепне Тедеско, в очакване.

— Рискува — мърмори Ламбертучи. — Но забележете хладнокръвието на руснака. Не мигва дори.

Сред публиката отново се понася краткотраен, тих шум, а след това — пълно мълчание. Соколов размишлява, непоклатим, като изключим това, че е запалил цигара и сега гледа с по-голямо внимание дъската. Може би към бялата пешка, както Макс знае, е ключът към онова, което може да се случи. И в момента, в който Келер, след като отпива глътка сок, понечва да стане отново, другият придвижва с две полета именно тази пешка. Придвижва я изведнъж, агресивно и удря по часовника почти свирепо. Като че ли го прави нарочно, за да задържи противника си на стола. Така и става. Младежът, вече почти станал, спира, поглежда руснака — за първи път при играта погледите им се кръстосват — и сяда отново, много бавно.

— Почти в последния момент — шепне Тедеско, възхитен, разбирайки най-сетне мащабния ефект на хода.

— Какво става? — пита Макс.

Капитанът не отговаря веднага, следейки стремителната размяна на фигури, почти заплашителна, която сега изпълняват играчите. Офицер за пешка, кон за офицер, пешка за кон. Чук, чук, чук… Часовникът изщраква на всеки три или четири секунди, като че ли ходовете са предвидени предварително. И вероятно е така, заключава Макс.

— Тази бяла пешка форсира размените, парирайки атаката на офицера — казва накрая Тедеско.

— Пресече го изведнъж.

— И го видя бързо. Светкавично.

Келер все още държи в ръка последната фигура, взета от съперника. Слага я настрана, до другите, отпива дълга глътка от портокаловия сок и навежда леко глава, като че ли изведнъж го е обзела умора след дълго усилие. След това, на пръв поглед случайно, се обръща за момент към майка си, Ирина и Карапетян, с безизразно лице. С все същия меланхоличен вид Соколов се облакътява още малко на масата и раздвижва устни, наведен към младежа, казвайки нещо тихо.

— Какво става? — интересува се Макс.

Тедеско кимва, като че ли всичко е решено.

— Предполагам, че му предлага реми… Равенство.

Келер проучва дъската. Като че ли не слуша какво казва руснакът, а изражението му не издава нищо. Може би мисли дали няма възможност за още някакъв ход, казва си Макс, или мисли пък за друго. За жената която го е предала, например, и защо го е направила. Накрая се съгласява и стиска ръката на противника, без да го поглежда, после двамата стават. На пет крачки от сина си, на първия ред, Меча Инсунса не е помръдвала през последните минути. От своя страна учителят Карапетян продължава да стои с полуотворена уста; изглежда объркан. Седнала между двамата, Ирина гледа, безизразно и вторачено, дъската и празните столове.

[1] Животът е кратък. — Б.пр. ↑

[2] Френска верига магазини за козметика, осн. 1925 г. — Б.пр. ↑

[3] Животът е кратък: малко мечти, малко любов. Край! Приятен ден! (фр.) — Б. пр. ↑

9.
Вариантът „Макс“

Меча Инсунса спира пред една будка на улица „Сан Чезарео“ и купува вестници. Макс е до нея, с ръка в джоба на сивото си спортно сако, гледа я, докато тя търси страниците, на които пише нещо за вчерашната партия. Под заглавието „Реми в шеста“, в четири колонки, „Ил Матино“ публикува снимки на играчите в момента, в който напускат шахматната дъска: руснакът е сериозен, гледа равнодушно лицето на Келер, а той е обърнал глава и като че ли мисли за нещо различно от играта или гледа някой, който се намира извън снимката.

— Утрото се очертава сложно — отбеляза Меча, като затвори вестника. — Тримата, Емил, Хорхе и Ирина все още са заедно и дискутират.

— Тя нищо ли не подозира?

— Абсолютно нищо, затова спорят. Вчера Емил не разбра защо синът ми игра така. С шаха са, подреждат и махат фигурите… Когато ги оставих, Ирина се караше на Хорхе, че е приел реми.

— Проява на цинизъм?

Тръгват надолу по улицата. Меча е сложила вестниците в голяма чанта от плат и кожа, която виси на рамото й върху велуреното сако, допълнено с копринено шалче с принт в есенни тонове.

— Не съвсем — отговаря тя. — Така, както се развиваше партията, той можеше да продължи, но не искаше да рискува повече. Потвърждението, че Ирина работи за Соколов малко го разстрои… Може би не е могъл да издържи на напрежението до края. Затова прие предложението на руснака.

— Във всеки случай издържа. Изглеждаше спокоен на подиума.

— Калено момче е. Беше подготвен за това.

— А как се държи с момичето? Добре ли се преструва?

— По-добре от нея. Знаеш ли… В неговия случай не става дума нито за притворство, нито за лицемерие. Ти или аз бихме изхвърлили Ирина с ритници, след като я разпитаме хубавичко. Аз бих я удушила, наистина… Изпитвам искрено желание да го направя. Но Хорхе седи там с нея пред дъската, анализират и поправят ходове, съветва се с нея и го прави толкова естествено…

Улицата, дълга и стеснена в някои участъци, се разширява повече там, където магазините излагат стоките си. От време на време Макс забавя крачка, за да даде път на хората, идващи срещу него.

— Ударът не е ли прекалено силен? — добавя той. — Ще успее ли да се концентрира и да играе както обикновено?

— Не го познаваш. В неговия случай тази студенина е разбираема. Той продължава да играе. Всичко това е просто една партия, която се решава понякога в салона на хотела, а понякога на друго място.

Преминават през слънчеви и сенчести участъци, от време на време ги огрява жълтеникавата светлина, отразена от високите фасади на къщите. Магазини за кожени изделия и сувенири се редуват с бакалии, магазини за плодове и зеленчуци, рибарници и колбасарници, носят се смесени миризми на кожа и подправки. По балконите виси проснато пране.

— Не е казал нищо за това — добави Меча след кратко мълчание, — но съм сигурна, че сега играе наум срещу двама съперника. Срещу руснака и Ирина… Някакъв своеобразен сеанс на едновременна игра.

Отново замлъква и хвърля разсеян поглед към един магазин за дамска мода — „хипи“ стил, наложен от Позитано.

— По-късно — продължава тя, — когато приключи тази история в Соренто, Хорхе ще вдигне поглед от дъската и реално ще анализира онова, което се е случило. Това ще е емоционалната част. Ще бъде труден момент за него. Дотогава не се притеснявам.

— Сега разбирам сигурността на Соколов — коментира Макс, — тази арогантност в последните партии.

— Той направи грешка. Трябваше да изчака повече, преди да играе. Да разиграе малко театър. Дори световният шампион не може да се забави по-малко от двайсет минути, преди да разбере огромната сложност на тази позиция и да вземе правилното решение… А той го направи за шест.

— Прибързаност?

— Предполагам, суета. Съществуваше възможността Соколов да стигне сам до това заключение с един по-дълъг анализ, а това щеше да ни накара да се усъмним във виновността на Ирина. Предполагам, че Хорхе го е извадил от равновесие.

— Ставаше често от стола, за да го провокира ли?

— Естествено.

Близо са до „Лоджа дел седиле доминова“[1], където половин дузина туристи слушат обясненията на гид, говорещ на немски. След като избягват групата, завиват вляво и навлизат в тясната, сенчеста улица „Джулиани“. Червено-бялата камбанария на катедралата с часовника, който показва единайсет и двайсет сутринта, се извисява в дъното, очертана в силен контражур.

— Не мислех, че един световен шампион би допуснал подобна грешка — коментира Макс. — Смятах ги за не толкова…

— Земни?

— Да.

Тя отговоря, че всички допускат грешки и след няколко крачки допълва умислена:

— Синът ми много го дразни.

После обяснява на Макс, че напрежението преди световния шампионат е огромно. Онези обиколки на Хорхе около масата, това, че играе така, сякаш това не му струва никакво усилие. Цялата тази привидна фриволност в поведението му. Руснакът е точно обратното: систематичен, точен и благоразумен. От тези, които играят с кръв и пот. Вчера привечер, въпреки обичайното си спокойствие, шампионът, зад чийто гръб стоят правителството на собствената му страна и международната шахматна федерация, не можа да се сдържи да не даде урок на претендента, глезеното дете на капитализма и на западната преса. Да го постави на мястото му. Премести пешката точно когато Хорхе щеше да стане пак от масата. Там ще си останеш, казваше жестът му. Седнал и замислен.

— И те могат да грешат, в края на краищата — заключи тя, като че ли говореше на себе си. — Обичат и мразят като всички останали.

С Макс вървят един до друг. От време на време раменете им се докосват.

— Или може би не — Меча наведе глава за миг, като че ли бе видяла някакъв недостатък в собствената си аргументация. — Може би не като всички.

— А Ирина? Нормално ли се държи?

— Абсолютно безочливо — тя се засмива саркастично, с неочаквано жестоки нотки. — Играе съвсем спокойно ролята си на вярна сътрудничка и влюбена девойка. Ако не знаех онова, което разбрахме, бих повярвала в невинността й… Нямаш представа как може да се преструва една жена, когато рискува нещо!

Макс си го представя отлично, но не отваря уста. Позволява си да направи лека гримаса, докато си спомня: жени, разговарящи с мъжете или любовниците си по телефона от хотелски стаи, голи или завити с чаршафите, облегнати на същата възглавница, на която и той облягаше глава и ги слушаше с възхищение. Със съвършено хладнокръвие, без гласът им да трепне, издавайки тайните им връзки, продължаващи с дни, месеци или години. При подобни обстоятелства който и да е мъж би се издал още с първите си думи.

— Питам се дали за подобен тип измяна не би могло да се докладва — отбелязва Макс.

— Пред кого? — тя отново се смее, скептично — Пред италианската полиция? Международната шахматна федерация? В тази територия отношенията са поверителни. С конкретни доказателства бихме могли да вдигнем скандал и може би да анулираме дуела, ако Хорхе загуби, но дори и да имаме доказателства, няма да спечелим нищо. Само ще нажежим обстановката пет месеца преди световния шампионат. А Соколов ще съхрани позициите си.

— А Карапетян знае ли за Ирина?

Меча потвърди, че Хорхе е говорил вчера с учителя си. Не се изненадал много. Казал, че подобни неща се случват. От друга стана, това не бил първият случай на шпионаж, пред който се изправял. Арменецът е спокоен и практичен човек. И не мисли, че момичето трябва да се изгони веднага.

— Смята, а синът ми е съгласен с него, че най-добре е да оставим Ирина и руснаците да си вярват. Да й даваме манипулирана информация, да подготвим фалшиви начални ходове… Да я използваме като двоен агент без нейно знание.

— Но накрая ще се усетят — опасява се Макс.

— Заблудата може да продължи в течение на още няколко партии. Минали са шест: две спечелени от Соколов, една от Хорхе и три ремита, което означава разлика от само една точка. Остават още четири. Това предоставя интересни възможности.

— Какво може да се случи?

— Ако подготвим подходящи клопки и руснакът падне в тях, измамата ще проработи няколко пъти. Може да го подтикне към грешка, неточност или смяна в последния момент. Втория или третия път ще заподозрат. Ако всичко е прекалено очевидно, ще заключат, че Ирина действа заедно с Хорхе или че я манипулираме… Но има и друга възможност: да не се възползваме сега от това, което знаем. Да дозираме отровата чрез Ирина, да отидем в Дъблин с нея в екипа и да я използваме тогава.

— Ще може ли да стане?

— Разбира се. Това е шах. Изкуство на лъжата, убийството и войната.

Преминават през трафика на булевард „Италия“. Мотори и автомобили, дим от ауспуси. Макс хваща жената за ръка, за да преминат от другата страна. Когато стъпват на тротоара, Меча не се отдръпва, облегнала се фамилиарно на ръката му. Оглеждат се така на витрина пълна с телевизори. След малко тя нежно и естествено пуска ръката на Макс.

— Важна е световната титла — продължава много спокойно. — Това сега е само предварителен сблъсък: сондиране на положението, нещо като неофициален финал с претендента. Ще бъде страхотно да отидем в Дъблин, а руснаците да вярват на Ирина. Представи си Соколов да разбере там, че контролираме шпионката му още от Соренто… Ударът може да е грандиозен. Убийствен.

— Хорхе ще издържи ли на това напрежение? Момичето да е до него в продължение на пет месеца?

— Не познаваш сина ми: хладнокръвието му, когато става дума за нещо, свързано с шаха… Ирина сега за него е само фигура от дъската.

— Какво ще правите после с нея?

— Не знам — отново онази метална твърдост в гласа й. — Нито пък ме интересува. Когато шампионатът свърши, разбира се, ще разрешим въпроса. Ще преценим дали да е публично или в тесен кръг. Но като шахматист на международно ниво с Ирина е свършено. По-добре да се завре в някоя дупка и да си остане там. Ще направя всичко възможно да стане така… Да изгние в бърлогата си тази малка лисица.

— Питам се какво я е накарало да се забърка в това. Откога ли работи за Соколов.

— Скъпи… При руснаците и жените никога не се знае.

Каза го насилено, с неприятен тон. В отговор той прави елегантен, добронамерен жест.

— Руснаците са тези, които провокират любопитството ми — пояснява той. — По-малко съм се занимавал с тях, отколкото с жените.

Когато чува това, тя се разсмива на висок глас.

— Боже господи, Макс! Въпреки че вече си на години и не си слагаш брилянтин на косата, все още си непоносим сладур.

— Де да бях — сега и той се засмива, оправяйки коприненото шалче на доктор Хугентоблер, което носи в отворената яка на ризата си.

— Може да са внедрили Ирина още от самото начало, като ход с перспектива — разсъждава Меча, връщайки се на въпроса — или да са я вербували по-късно по хиляди начина: пари, обещания… Млада жена като нея, с талант в шаха и подкрепа от руснаците, които контролират Международната федерация, би имала бъдеще пред себе си. Тя никак не е лишена от амбиция. — Намират се пред отворената желязна врата на катедралата. — Изглежда е трудно да играеш второстепенна роля — добавя тя. — Изкушаващо е да промениш това положение.

От каменната кула се разнася камбанен звън. Меча вдига поглед, след което преминава през вратата и си покрива главата с шалчето. Той я следва и заедно влизат в широкия, празен неф, където по мраморния под отекват бавните стъпки на Макс.

— Какво ще направиш?

— Както винаги, ще помогна на Хорхе… Ще му помогна да играе. Да спечели тук и в Дъблин.

— Предполагам, че ще има край.

— На кое?

— На присъствието ти до него.

Меча разглежда фреските по тавана на църквата. Светлината от страничните високо разположени прозорчета кара библейските сцени да просияват в синьо и златно. В дъното, в полумрака, свети лампата на олтара.

— Кога ще настъпи този край ще узная, когато стигнем дотам.

Вървят без цел между колоните от едната страна на нефа, гледайки параклисите и картините. Мирише на застояло и изстинал восък. В една ниша, над запалени свещи, стоят моряшки и други оброчни дарове от месинг и восък[2].

— Шест месеца в заблуда са много — настоява Макс. — Мислиш, че синът ти е способен да лъже до такава степен?

— Защо не? — гледа го с изненада, която изглежда искрена. — Нали Ирина беше способна?

— Говоря също и за чувства. Спят в една и съща стая. Лягат си заедно.

Странното й, далечно изражение е почти зловещо.

— Той не е като нас. Казах ти. Живее в свой собствен свят.

От сакристията излиза един свещеник и прекосява нефа. Поглежда ги любопитно и се прекръства пред централния олтар. Докато вървят към изхода, Меча говори тихо, почти шепнешком.

— Когато става дума за шах, Хорхе може да следи сам себе си с учудващо хладнокръвие… Като че ли влиза и излиза от различни стаи, без да носи нищо от едната в другата.

Когато излизат навън, слънцето ги заслепява. Меча оставя шалчето да падне върху раменете й и го връзва свободно на шията си.

— Какво ще направят руснаците с Ирина, когато всичко се разкрие? — пита Макс.

— Това не ме интересува… Но дано я приберат в Лубянка, или на някое подобно ужасно място, а после да я депортират в Сибир.

Минава през желязната врата пред него и тръгва бързо по тротоара на булевард „Италия“, като че ли се е сетила нещо важно. Той забързва крачка и я настига.

— Струва ми се, че това ни кара да прибегнем към — чува я да казва, когато застава до него — варианта „Макс“.

След като казва тези думи, тя спира толкова рязко, че той остава да я гледа объркан. След това тя пристъпва изненадващо близо до него, така че лицата им почти се докосват. Сега ирисите й излъчват твърдостта на кехлибар.

— Искам да направиш нещо за мен — казва тихо. — По-точно за сина ми.

Черният фиат спря на площад „Росети“ до кулата на катедралата „Сент Репарат“ и от него слязоха трима мъже. Когато чу двигателя, вече беше вдигнал поглед от страниците на „Л’Еклерьор“ — работнически манифестации във Франция, процеси и екзекуции в Москва, концлагери в Германия — надникна изпод периферията на шапката си и видя тримата да се приближават бавно, най-слабият и най-високият вървеше по средата. Докато стигнат до масата му на ъгъла на улица „Централе“, вече беше сгънал вестника и повикал сервитьора.

— Два пъти „Перно“ с вода.

Застанаха пред него и го загледаха. Обграден от Мауро Барбареско и Доменико Тинянело, високият, слаб мъж носеше елегантен, кафяв двуреден костюм, с тъмносива шапка „Борсалино“, дръзко килната над едното око. Носеше риза на широки сини и бели райета, златна игла съединяваше краищата на яката му. Държеше в ръка малко кожено куфарче от онези, които обикновено носят лекарите. Двамата с Макс се изучаваха известно време със сериозни изражения. Четиримата не обелваха дума. Мъжът седна, а другите двама останаха прави. Когато келнерът дойде с напитките, махна празната чаша и сложи на масата две чаши с пастис, две чаши студена вода, лъжички и бучки захар. Макс постави една лъжичка напряко върху чашата, сложи една бучка отгоре и сипа вода, за да се разтвори захарта в зеленикавия ликьор. След това постави чашата пред високия и слаб мъж.

— Предполагам — каза, — че го пиеш както обикновено.

Лицето на другия като че ли стана още по-слабо, когато усмивката го разцепи като ненадеен разрез с нож и показа редица оголени, жълти зъби. След това той бутна назад шапката си, седна и допря чашата до устните си.

— Не знам какво пият приятелите ти — отбеляза Макс, повтаряйки упражнението със собственото си питие. — Тях не съм ги виждал никога да пият „Перно“.

— За мен нищо — каза Барбареско и също седна.

Макс се наслаждаваше на силния, сладък вкус на анасоновата напитка. Вторият италианец, Тинянело, стоеше прав, озъртайки се с обичайната си меланхолична подозрителност. В отговор на погледа на колегата си той се отдалечи от масата и тръгна към будката с вестници. Макс предположи, че оттам можеше да наблюдава по дискретен начин площада. Продължи да изучава високия, слаб мъж. Той имаше дълъг нос и големи очи, хлътнали дълбоко в очните кухини. Макс си каза, че изглежда по-стар от последния път, когато се бяха видели, но усмивката му беше същата.

— Енрико, говорят, че си станал фашист — каза той меко.

— Във времена като нашите трябва да се правят някои отстъпки.

Мауро Барбареско се поотдръпна на стола си, като че ли не беше сигурен, че разговорът ще му хареса.

— Да пристъпим към въпроса — предложи той.

Макс и Енрико Фосатаро продължиха да се гледат, докато пиеха. С последната глътка италианецът повдигна леко чашата си като за наздравица, преди да изпразни остатъка. Макс направи същото.

— Ако искаш — каза той, — да си спестим коментарите колко време е минало, колко сме съсипани и всичко останало.

— Добре — съгласи се Фосатаро.

— С какво се занимаваш сега?

— Не съм зле. Назначен съм на държавен пост в Торино… служител в пиемонтската администрация.

— Политика?

Италианецът направи театрално обидена физиономия.

— Обществена безопасност.

— Аха.

Макс се усмихна при мисълта. Фосатаро в кабинет. Лисицата да пази кокошките. За последен път се бяха видели преди три години за една съвместна операция на два етапа: в една вила сред хълмовете край Флоренция и в един апартамент в хотел „Екселсиор“. Макс бе пуснал предварително в действие чара си в хотела, а Фосатаро се занимаваше с техническото изпълнение във вилата с изглед към Арно, от чиито прозорци се виждаха и отрядите на черноризците, които дефилираха по площад „Онисанти“[3] и пееха „Джовинеца“[4] след като бяха пребили до смърт няколко нещастника.

— „Шюцлинг“ — обясни той простичко — от хиляда деветстотин и тринайсета.

— Вече ми го казаха: стилна кутия, имитация на дърво с украшения, маскиращи ключалката… Помниш ли къщата на улица „Тиволи“? На онази червенокоса англичанка, която ти заведе на вечеря в „Прокоп“?

— Да, онзи път железарията беше твое задължение. Аз се занимавах с госпожата.

— Все едно. От лесните е.

— Май няма смисъл да ти предлагам да се заемеш ти. След като си се издигнал толкова.

Другият отново оголи зъбите си, хлътналите му тъмни очи като че ли молеха за разбиране.

— Казвам ти, че не са трудни сейфове. Ключалка с щифтове, а не с чукче: три брояча и ключ — бръкна в един от джобовете си и извади рисунки, копирани с индиго. — Тук нося едни планове. Бързо ще разбереш за какво става дума… През деня ли ще го правиш или през нощта?

— През нощта.

— С колко време ще разполагаш?

— Не много. Ще трябва да действам бързо.

— Можеш ли да пробиеш със свредел?

— Няма да мога да използвам инструменти. В къщата ще има хора.

Фосатаро се намръщи.

— Ще ти трябва най-малко час. Спомняш ли си за онзи сейф „Панцер“ в Прага… Побърка ни.

Макс се усмихна. Септември, 1932 година. Половин нощ се бе потил в леглото на една жена до прозорец, от който се виждаше купола на „Свети Николай“, докато жената заспа, а Фосатаро работеше тихо на долния етаж, на светлината на електрическо фенерче, в кабинета на отсъстващия съпруг.

— Разбира се, че си спомням — отвърна той.

— Донесох списък с оригинални комбинации за този модел, които могат да ти спестят време и работа — Фосатаро се наведе да вземе куфарчето между краката си и му го подаде. — Освен това ти нося връзка със сто и трийсет ключа, гладки като детска ръка, фабрично сечени.

— Гледай ти… — куфарчето тежеше много. Макс го остави на земята в краката си. — Как се сдоби с тях?

— Ще се изненадаш да разбереш какви възможности се откриват пред един държавен служител в Италия.

Макс извади от джоба си табакерата от черупка на костенурка и я сложи на масата. Фосатаро я отвори безцеремонно и сложи цигара в устата си.

— Добре изглеждаш — той остави табакерата и кимна към Барбареско, който следеше мълчаливо разговора.

— Приятелят ми Мауро казва, че нещата ти вървели добре.

— Не мога да се оплача — Макс се беше навел, за да му даде огънче със запалката си. — До скоро не се оплаквах.

— Сложни времена, приятелю.

— Ти го казваш.

Фосатаро си дръпна няколко пъти и го погледна доволно, оценявайки качеството на тютюна.

— Не са лоши момчета — той посочи Тинянело, който стоеше до павилиона с вестници, а след това направи жест, който включваше и Барбареско. — Разбира се, могат да бъдат опасни, но с кого ли не е така… С тъжния южняк съм общувал по-малко, но преди време с Мауро имахме професионални отношения… Нали така?

Другият не каза нищо, беше си свалил шапката и прокара ръка по загорелия си, плешив череп. Изглеждаше изморен, искаше му се разговорът да приключи. Макс имаше чувството, че той и колегата му винаги изглеждаха изморени. Предположи, че може би това е характерно за италианските шпиони. Отегчението. Като че ли техните колеги в Англия, Франция и Германия проявяваха повече ентусиазъм към работата си. Може и така да беше. Казват, че вярата може да помести планини. Сигурно е полезно да я имаш в някои професии.

— Затова дойде да ме пита, когато избраха теб за тази работа — продължи Фосатаро. — Казах, че си добро момче и се харесваш на жените. Че носиш официално облекло като никой друг и че на дансинга засенчваш професионалистите… Добавих, че с твоя вид и сладкодумие на твое място бих се оттеглил преди много време: не бих възразил да нося кученцето на някоя милионерка.

— Май прекали — усмихна се Макс.

— Възможно е. Но ми влез в положението. Дългът към отечеството. Credere! Obbedire! Combattere![5] Всичко това.

Последва кратко мълчание, което Фосатаро използва, за да направи перфектно кръгче с дима от цигарата.

— Предполагам знаеш, че фамилното име на Мауро не е Барбареско.

Макс погледна към споменатия, който ги наблюдаваше безучастно.

— Все едно е как се казвам — каза той.

— Да — съгласи се Макс, така си беше.

Фосатаро направи друго кръгче дим, този път не толкова перфектно.

— Сложна е нашата страна — заяви той. — Доброто е, че ние, италианците, намираме начини да се разберем помежду си. Стражари и апаши… Както преди Мусолини, така и с него и след това, ако някой ден си тръгне.

Барбареско продължаваше да слуша, безизразно, и Макс започна да го приема с по-добро чувство. Връщайки се на сравненията с другите шпиони, си представи как същият този разговор би бил проведен пред друг: английски шпионин би се възмутил патриотично, немецът би ги изгледал объркано и с презрение, а испанецът, след като се съгласи с всичко, което казваше Фосатаро, би изтичал да го предаде, за да спечели нечие благоволение или само защото му завижда за вратовръзката. Отвори табакерата и я предложи на Барбареско, но той отказа с глава. Зад гърба му Тинянело беше отишъл да поседне с вестник на една от дървените пейките на площада, като че ли се бе уморил да стои прав.

— Макс, създал си добри връзки — каза Фосатаро. — Ако всичко свърши добре, ще имаш нови приятели… От правилната страна. Добре е да мислиш за бъдещето.

— Като теб?

Каза го без задни мисли, зает с паленето на цигарата си, но Фосатаро го загледа внимателно. Четири секунди след това италианецът се усмихна меланхолично като човек, който вярва непоколебимо в безграничната глупост на човешкия род.

— Остарявам, приятелю мой. Светът, който познавахме, този, който ни хранеше, е обречен на смърт. И ако избухне нова европейска война, ще помете всичко. Не мислиш ли, че е така?

— Да, мисля.

— Постави се тогава на мое място. На петдесет и две години съм: доста са, за да продължавам да разбивам ключалки и да ходя по тъмно в чужди къщи… Освен това седем от тях прекарах в затвора. Вдовец съм, с две неомъжени дъщери. Това е достатъчно да разгори дотолкова патриотичния ти плам, че да протегнеш ръка като римлянин, за да поздравяваш когото ти кажат… В Италия има бъдеще, от добрата страна на света сме. Имаме работа, строят се сгради, спортни стадиони и бойни кораби, а на комунистите им даваме рициново масло и ритник в задника — след като каза това, той смекчи сериозния си тон, смигвайки на Барбареско, който продължаваше да слуша невъзмутимо. — Добре е за разнообразие карабинерите веднъж да са на твоя страна.

Минаха две добре облечени жени, потраквайки с токчетата си в посока на улица „Централе“: шапки, чанти, тесни поли. Едната от тях беше много красива и за миг погледът й се срещна с този на Макс. Фосатаро ги проследи, докато завиха зад ъгъла. Никога не трябва да смесваш секса с бизнеса, бе чувал да казва някога Макс. Освен когато сексът помага на бизнеса.

— Помниш ли Биариц? — попита Фосатаро. — Онзи случай в хотел „Мирамар“?

Усмихна се при спомена. Това подмлади лицето му и оживи изражението на хлътналите му очи.

— Колко време мина — добави той. — Пет години?

Макс се съгласи. Доволното изражение на италианеца извикваше спомени за дървени естради до морето, плажни барове с безупречни сервитьори, жени с пристегнати в кръста плажни костюми с широки панталони, загорели голи гърбове, познати лица, празненства с киноактьори, певци, бизнесмени и хора от модните среди. Също като Довил и Кан, Биариц беше добро място за лов през лятото, с огромни възможности за онези, които можеха да ги открият.

— Актьорът и приятелката му — спомни си Фосатаро, все така усмихнат.

След това разказа на Барбареско с голяма непринуденост как през лятото на 1933, двамата с Макс бяха подготвили и изпипали една фина работа, свързана с актриса на име Лили Дамита, с която Макс се беше запознал на голф игрището „Либерта“ и й бе посветил три сутрини на плажа, следобеди в бара и танцови вечеринки. Докато в решаващата вечер, когато всичко беше подготвено, за да я отведе на дансинга на хотел „Мирамар“, а Фосатаро трябваше да се промъкне във вилата й, за да вземе бижутата и парите, на обща стойност петнайсет хиляди долара, приятелят й, известен холивудски актьор, се появи неочаквано пред вратата на хотела, зарязал снимките на филма, в който участваше. Две обстоятелства бяха в полза на Макс, без съмнение и двете благоприятни. Първо, ревнивият приятел беше погълнал много алкохол по пътя към хотела, така че, когато годеницата му слезе от таксито с Макс под ръка, не успя да запази равновесие и юмрукът, който насочи към челюстта на елегантния съблазнител, попадна в празното пространство, защото се спъна. От друга страна, Енрико Фосатаро се намираше на десет метра от мястото на действието, на волана на нает автомобил, готов да обере вилата. Така че, за да се включи в инцидента, слезе от колата, приближи се и докато Лили Дамита кудкудякаше като кокошка, на която й колят петлето, Фосатаро и Макс набиха тихо и систематично американеца, пред доволните погледи на портиерите и пиколата — актьорът, който имаше навика да злоупотребява с пиенето, не беше популярен сред служителите — за сметка на петнайсетте хиляди, които им се изплъзнаха от ръцете.

— Знаеш ли как се казваше онзи тип? — Фосатаро продължаваше да говори на Барбареско, който на този етап от разговора вече слушаше с очевиден интерес. — Беше самият Ерол Флин! — изсмя се шумно и потупа Макс по рамото. — Така, както ни гледаш, този тип и аз разбихме мутрата на самия капитан Блъд!

— Макс, знаеш ли за какво е книгата? За шах. Не някаква книга, а книгата.

Намират се в градината на хотел „Витория“. Разхождат се по страничната алея, минаваща като тунел под различните дървета, през чиито клони проникват ярки слънчеви петна. Отвъд беседките, увити с пълзящи растения, чайките се реят над скалистия бряг на Соренто.

— Един играч е това, което е неговата история — Меча Инсунса продължава да обяснява. — Партиите и анализите му. Зад всеки ход на дъската стоят стотици часове на проучване, безброй начални ходове, игри и варианти, плод на екипна и самостоятелна работа. Един гросмайстор знае наизуст хиляди неща: ходовете на своите предшественици, партиите на противниците си… Всичко това се систематизира и извън паметта, като работен материал. Макс се заинтригува:

— Нещо като наръчник?

— Точно така.

На връщане към хотела те вървят, без да бързат. Пчели прелитат сред олеандрите. Когато навлизат в градината, зад тях заглъхва шумът от трафика на площад „Тасо“.

— Невъзможно е един играч да пътува и да играе без персоналните си архиви — продължава тя. — Такъв, какъвто може да носи със себе си от едно място на друго… Книгата на гросмайстора съдържа информация за работата му през целия му живот: дебюти и варианти, проучвания на съперниците му, анализи… Обикновено това са тетрадки или папки. Тази на Хорхе се състои от осем дебели тефтера, подвързани с кожа, попълвани от него през последните седем години.

Забавят крачка в розовата градина, където една покрита с керамични плочки пейка огражда маса с нападали по нея изсъхнали листа. Докато слага чантата си на масата и сяда, Меча добавя, че без книгата играчът е беззащитен. Дори онези с най-добра памет не могат да запомнят всичко. Книгата на Хорхе съдържа информация, без която трудно би се изправил пред Соколов: партии, анализи за атака и защита. Години труд.

— Представи си например, че този руснак се дразни много от царски гамбит, дебют, изграден върху жертване на пешка. А Хорхе, който никога не е използвал царски гамбит, решава да го използва на шампионата в Дъблин.

Макс стои изправен пред нея и я слуша внимателно.

— Всичко това би трябвало да е в книгата?

— Разбира се. Представи си какво бедствие ще настане, ако тя попадне в чужди ръце. Толкова работа на вятъра. Тайните и анализите му да станат притежание на Соколов.

— Не може ли книгата да се пренапише?

— Ще е нужен още един живот. Без да броим психологическата травма: да знаеш, че другият е наясно с плановете и мислите ти.

Тя гледа някъде зад гърба на Макс, който се обръща, следвайки посоката на погледа й. Сградата, заета от съветската делегация, е много близо, на трийсетина крачки.

— Не ми казвай, че Ирина е дала на руснаците книгата на Хорхе…

— За щастие не е. В такъв случай със сина ми щеше да е свършено, когато застане пред Соколов и тук, и в Дъблин. Проблемът е друг.

Настава кратка тишина. Погледът на златистите ириси, по-ясни на светлината, навлизаща между преплетените клони на беседката, е закован върху Макс.

— И тук на сцената се появяваш ти — казва тя. Произнася тези думи с едва забележима, странна усмивка. Неразбираема. Макс вдига ръка, като че ли моли за тишина, за да чуе някаква музикална нота или неопределен звук.

— Опасявам се, че…

Кани се да се спре насред фразата, неспособен да я продължи, но Меча нетърпеливо го изпреварва. Отворила е чантата си и рови в нея.

— Искам да осигуриш на сина ми книгата на руснака.

Макс остава със зяпнала уста — в буквалния смисъл на думата.

— Ще ти обясня — тя изважда от джоба си пакет „Мурати“ и слага цигара в устата си. — Искам да откраднеш книгата с ходовете на Соколов.

Казва го с огромно спокойствие. Макс машинално търси запалка, но остава с ръка в джоба, неподвижен и изумен…

— Как да го направя?

— Като влезеш в апартамента на руснака и я вземеш.

— Просто така?

— Така.

Наблизо пчелите продължават да жужат. Макс не чува жуженето, вперил поглед в жената и обзет от внезапно желание да седне.

— И защо трябва да го направя аз?

— Защото си го правил и преди.

Все още объркан, той сяда до нея.

— Никога не съм крал руски шахматни записки.

— Но си откраднал много други неща — Меча е извадила кутия кибрит от чантата си и си пали цигарата сама. — Едно от които беше мое.

Той изважда ръка от джоба си и я прокарва по брадичката си. Каква е тази глупост, мислеше си, напълно объркан. В какво, по дяволите, се забърквам или искат да ме забъркат.

— Ти си жиголо и крадец — добавя Меча обективно, издишвайки дим.

— Вече не съм… Сега не правя това.

— Но знаеш как да го направиш. Спомни си Ница.

— Каква глупост. Минали са почти трийсет години от Ница.

Жената мълчи, пуши и го гледа съвсем спокойно, като че ли всичко е казано и нищо не зависи от нея. Забавлява се, мисли си той в пристъп на ужас. Ситуацията, в която се намирам, и объркването ми я забавляват. Но това далеч не е шега.

— Искаш да се вмъкна в апартаментите на съветската делегация, да намеря книгата за шах на Соколов и да ти я предам? Как да го направя? Господи, как искаш да го направя?

— Имаш познания и опит. Можеш да се справиш.

— Виж ме — Макс се навежда, докосвайки лицето си, сякаш на него е изписано всичко. — Не съм човекът, когото помниш. Нито онзи от Буенос Айрес, нито онзи от Ница. Сега имам…

— Какво да губя? — тя го гледа сякаш отдалеч, презрително и студено. — Това ли искаш да ми кажеш?

— Има определени рискове, които не поемам от доста време насам. Тук живея спокойно, без проблеми с полицията. Оттеглих се окончателно.

Става рязко и притеснено, прави няколко крачки около беседката. Гледа със страх стените на сградата, заета от руснаците, боядисани в охра — изведнъж му се струват зловещи.

— Освен това съм стар за тези неща — добавя той с искрено униние. — Липсва ми сила и дух.

Обърнал се е към Меча. Тя седи, загледана в него, и пуши невъзмутимо.

— Защо ми е да го правя? — протестира той. — Кажи ми… Защо да се излагам на опасност на моите години?

Жената полуотваря устни, кани се да каже нещо, но се възпира. Остава така няколко секунди — замислена, с димящата цигара в ръка — и изучава Макс. Накрая, с безкрайно презрение и във внезапен пристъп на ярост, сякаш изведнъж освобождава отдавна таен гняв, смачква свирепо цигарата върху мраморната маса.

— Защото Хорхе е твой син. Глупак такъв.

Беше отишъл да я види в Антиб, замаскирайки порива си като предпазливост, за да се оправдае пред себе си. Каза си, че положението е рисковано, че сега тя е извън контрол. Че една изтървана дума или признание пред Сузана Фериол го излагаха на опасност. Не му беше трудно да се сдобие с адреса. Достатъчно беше едно обаждане на Ася Шварценберг и кратко разследване от нейна страна, за да може два дни след срещата си с Меча Инсунса Макс да слезе от таксито пред вратата на вила, оградена с лаврови дървета, акации и мимози, близо до плажа Ла Гаруп. Премина през градината по жълтеникава алея, на която беше паркиран двуместният ситроен, между кипариси, чиито корони сплитаха сенки върху спокойната и блестяща повърхност на близкото море, до къщата, която се намираше върху малък скалист склон: сграда тип бунгало, с широка тераса и веранда с големи арки, открита към градината и залива. Тя не се показа изненадана. Посрещна го със смущаваща непринуденост, след като една прислужница отвори вратата и изчезна мълчаливо. Носеше японска копринена пижама, пристегната на кръста, удължаваща красивите линии на тялото й, очертавайки леко бедрата. Беше поливала саксии във вътрешния двор и босите й крака оставяха влажни следи върху белите и черни плочки, когато съпроводи Макс до хола, мебелиран в стил „къмпинг“, който беше предизвикал фурор през последните години на Ривиерата: сгъваеми столове, разтегателни маси, вградени мебели, стъкло, хром и няколко самотни картини върху голи бели стени в тази красива, светла къща със семпли линии, която можеше да бъде обитавана само от човек с много пари. Меча му наля питие, запушиха и сякаш по взаимно съгласие поведоха учтив разговор на банални теми, сякаш скорошната среща и сбогуването след вечерята в къщата на Сузана Фериол се бяха развили по съвсем нормален начин; за вилата, наета, докато продължава това положение в Испания. Мястото беше идеално за прекарване на зимата, а мистралът поддържаше небето синьо и безоблачно. След като общите им теми се изчерпаха и повърхностният разговор започна да предизвиква неловкост, Макс предложи да отидат да хапнат някъде наблизо, в Жуан ле Пен или в хотел „Еден Рок“, за да продължат да си бъбрят. Меча мълча дълго след това предложение, повтори тихо, със замислено изражение, последната дума и накрая каза на Макс да си налее сам нещо, докато тя се преоблече за излизане. Каза, че не била гладна, но една разходка щяла да й се отрази добре.

И ето, сега те се разхождаха по брега, сред гъсто израслите борове, извисяващи се върху пясъка, сред скалите и снопчетата водорасли, а слънцето сияеше в зенита си над тюркоазения морски залив, отворен към безкрая и плажа, който стигаше до старата крепостна стена на Антиб. Меча беше сменила пижамата с черен панталон и моряшка блуза на бели и сини райета. Носеше слънчеви очила — съвсем малко сенки на клепачите под тъмните стъкла — сандалите й стъпваха по чакълената алея до кафявите спортни обувки на Макс, който беше с риза, със сресана с брилянтин коса и без шапка, носеше сакото си под мишница, маншетите бяха запретнати два пъти над бронзовите му китки.

— Все още ли танцуваш танго, Макс?

— Понякога.

— Дори „Старата гвардия“? Предполагам, че си все така добър.

Той отклони смутено поглед.

— Сега не е както преди.

— Искаш да кажеш, че това не ти е нужно, за да печелиш пари?

Той предпочете да не отговаря. Замисли се за нея, за първия път, когато тя се движеше в обятията му в салона на „Кап Полонио“. За красивото й тяло, осветено от слънцето в стаята на пансиона на булевард „Адмирал Браун“. За устните и безсрамно неистовия й език, когато дръпна онази танцьорка от него, за да застане на нейно място във вертепа в Буенос Айрес. За смаяния поглед на мъжа й и мръснишката му усмивка, когато се съвкупяваха пред размътените му от алкохола и дрогата очи, по-късно, след като се бяха нахвърлили ненаситно един на друг, безсрамно голи и без задръжки в хотелската стая. Мислеше и за стотиците пъти през изминалите девет години, в които си беше спомнял това, всеки път, когато някой оркестър засвиреше мелодията, композирана от Армандо де Троейе или я чуеше по радиото или по грамофона. Онова танго — за последен път го бе танцувал преди пет седмици, в „Карлтън“ в Кан, с дъщерята на немски индустриалец, производител на стомана — беше преследвало Макс из половината свят, и винаги пораждаше у него чувство на празнота, отсъствие или загуба: страшен, остър, физически копнеж по тялото на Меча Инсунса. По златните й очи, гледащи го отблизо, широко отворени, вкаменени от желание. По прелестната й кожа, която в спомените му беше винаги хладна и влажна, която помнеше толкова ясно и отново, по толкова странен начин, се беше озовала толкова близо до него — така неочаквано близо.

— Разкажи ми за себе си — каза тя.

— За коя част от мен?

— За тази — жестът й го очерта целия. — Онази, която си създал през тези години.

Макс говореше благоразумно, без да пропуска нищо и без да преувеличава. Смесваше ловко реалността с въображението, свързвайки умело забавни анекдоти и живописни ситуации, които прикриваха недостойните подробности от живота му. Удаваше му се лесно да адаптира истинската си история към тази на персонажа, чиято роля изпълняваше в момента: заможен бизнесмен, светски човек, обичаен клиент на железниците, на презокеанските кораби и на скъпите европейски и американски хотели, придобил изтънченост е времето и благодарение на общуването с видни и богати личности. Говореше, без да знае дали тя му вярва или не. Но във всеки случай се опита да избегне всяко загатване за тайната си страна или последствията от действителните му занимания: кратък престой в затвор в Хавана, завършил щастливо, неприятности с полицията без особени последствия в Краков, след самоубийство на сестрата на богат полски търговец на кожи, или пък изстрелът, пропуснал целта на изхода от един вертеп в Берлин след нелегална игра, която граничеше с измама. Не спомена също и за парите, които беше спечелил и изхарчил с еднакво удоволствие през изминалите години, за спестяванията за непредвидени случаи, които притежаваше в Монте Карло, нито за старата си, доходна връзка с разбивана на сейфове Енрико Фосатаро, нито пък, разбира се, за двойката професионални крадци, мъж и жена, с които се беше запознал в бар „Шамбр д’Амур“ в Биариц през есента на 31-ва, за временния си съюз с тях и разпадането му, когато жената — привлекателна, меланхолична англичанка, наречена Едит Кейси, специализирана в обира на състоятелни ергени — сближи самостоятелно връзките на екипа с Макс до едно ниво на интимност, което не се нравеше на спътника й: изтънчен, но и брутален шотландец, който се представяше ту като Макгил, ту като Макдоналд. Горе-долу оправданата му ревност ликвидира една година на полезно сътрудничество, след една неприятна сцена, в която Макс, за изненада на двойката — винаги го бяха смятали за миролюбив, любезен младеж — сметна за уместно да прибегне към няколко мръсни номера, научени в Африка, в легиона, които оставиха въпросния Макгил, Макдоналд или както там се казваше, проснат на килима в една стая в хотел „Дю Голф“ в Довил, с разкървавен нос, докато Едит Кейси изпращаше, ругаейки с пълно гърло, Макс, който излизаше в коридора, за да изчезне от живота им.

— А ти?

— О… Аз…

Беше го слушала внимателно, в мълчание. След като Макс зададе въпроса си, тя се усмихна уклончиво под слънчевите очила.

— Светът е голям. Нали така пишат в илюстрованите списания?

Би протегнал ръка, за да махне очилата й и да види изражението на очите й, но не посмя.

— Така и не разбрах как съпругът ти…

Замълча, но тя не каза нищо. Тъмните стъкла отразяваха Макс въпросително, в очакване да завърши изречението.

— Този начин да… — поде той отново, но замълча смутено. — Не знам. Ти и той…

— И трети лица, искаш да кажеш?

Настана дълго мълчание. Под боровете се чуваше песента на щурците.

— Буенос Айрес не беше нито първият, нито последният път — добави Меча накрая. — Армандо виждаше света по свой начин. Както и отношенията между половете.

— Странен начин, във всеки случай.

Тя се изсмя сухо, без настроение. Вдигна леко ръце в израз на изненада.

— Макс, никога не съм си представяла, че си такъв пуритан на тази тема… Никой не би го казал в Буенос Айрес.

Рисуваше с крак по пясъка. Може би сърце, предположи той, но тя го изтри, точно когато дойде ред да нарисува пронизващата го стрела.

— В началото беше игра. Провокативна. Предизвикателство срещу доброто възпитание и морала. След това стана част от всичко останало. — Тя направи няколко крачки към брега сред снопчетата водорасли, докато силуетът й не се очерта на фона на ослепително тюркоазената вода. — Така тръгна от самото начало, малко по малко. На сутринта след сватбената ни нощ, Армандо направи така, че сервитьорката, която ни донесе закуската, да ни намери голи в леглото, докато правехме любов. Смяхме се като луди.

Заслепен, Макс се опитваше да види лицето й в контражур, трябваше да засенчи с ръка очите си, но не успяваше да види изражението на жената, а само сянка на сиянието на морския залив, докато тя продължаваше да разказва монотонно. Почти безразлично.

— Веднъж след вечеря се прибрахме вкъщи. Придружаваше ни наш приятел: много красив италиански музикант с къдрава коса и измъчен вид. Казваше се Д’Амброзио. Армандо направи така, че италианецът и аз да правим любов пред него. Присъедини се към нас, след като дълго време ни гледа внимателно, с усмивка и странен блясък в очите. С онази негова специфична наклонност към пресметната елегантност.

— Винаги ли ти беше… приятно?

— Невинаги. Най-вече в началото. Оказа се невъзможно да забравиш от днес за утре католическото си възпитание, наблягащо на конвенционалната коректност, но на Армандо му харесваше да излиза от определените граници…

Езикът на Макс залепна за небцето му. Слънцето беше силно, измъчваше го остра жажда и странно вътрешно безпокойство: почти физическо неразположение. Седна точно там, на земята, с риск да съсипе чистите си панталони. Съжали, че беше оставил шапката си във вилата. Но знаеше, че се чувства така не заради слънцето или топлината.

— Бях много млада — добави тя. — Чувствах се като актриса, която излиза на сцената в търсене на одобрение от публиката, очакваща аплодисменти.

— Била си влюбена. Това обяснява много неща.

— Да… Предполагам, че по онова време го обичах. Много.

Произнесе тези думи, навела глава, замислена. След това се огледа, като че ли търсеше някакъв образ или дума. Може би обяснение. Накрая се отказа и направи ироничен жест на примирение.

— Трябваше да мине време, докато разбера, че това засяга и мен. И моите тъмни страни. Понякога дори ме биеше. Или аз него. Ако не беше това разбиране, никога не бих отишла толкова далече, нито дори, за да го задоволя… Веднъж в Берлин направи така, че да си легна с двама млади сервитьори от един бар в Тауенциенщрасе. Онази нощ дори не ме докосна. Имаше навика после, когато другите свършваха, да идва при мен, но този път седеше там, пушеше и гледаше, докато всичко свърши… Беше първият път, в който наистина ми хареса да се чувствам наблюдавана.

Разказа го монотонно, с безразличен тон. Като че ли чете упътването на лекарство, каза си Макс. Въпреки това изглежда следеше каква реакция предизвикваха в него думите й. Той прецени с учудване, че става дума за студеното любопитство на учен, почти антропологично. В контраст със собствените му объркани чувства в този миг, толкова ярък контраст, колкото и съпоставянето на онази светлина с черната ивица на сянката. Откри, повече уплашен, отколкото объркан, че изпитва ревност към тази жена. Отчаянието му беше странно, ново, непознато за него до този момент. Внезапно, незадоволено желание. Животинска злоба и ярост.

— Армандо ме научи на това — каза тя. — С присъщото си методично спокойствие ме научи да използвам за секса разума си и огромните му възможности. Физическото усещане, казваше той, е само една част от всичко. Необходима, неизбежна материализация на всичко останало. Въпрос на хармонично съчетаване.

Спряха за момент, върнаха се на черния път, който минаваше между плажа и боровете, а Меча си свали сандалите, за да изтърси пясъка, подпирайки се небрежно на ръката на мъжа.

— След това отивах да си легна и го слушах как работи до зазоряване на пианото в кабинета си.

Той успя да отлепи език от небцето си.

— И още ли използваш разума си?

Гласът му прозвуча грубо. Сухо. Почти го заболя, докато произнасяше думите.

— Защо ми задаваш този въпрос?

— Мъжът ти не е тук — той направи широк жест, който обхващаше залива, Антиб и останалата част от света. — Струва ми се, че ще се забави със своята пресметната елегантност.

Меча го гледаше втренчено, с предпазлива враждебност.

— Искаш да разбереш дали си лягам с други мъже? Или с жени? Въпреки че него го няма… Правя го, Макс.

Не искам да съм тук, помисли си той, изненадан от себе си. Не и под тази светлина, която ми притъпява съзнанието. От която ми пресъхват устата и мислите.

— Да — повтори тя. — Понякога го правя.

Пак спря, така че силуетът й се очерта на фона на ослепителните светлинни отражения откъм плажа. Нежният морски бриз развяваше косата й около леко загорялото от слънцето на Ривиерата лице.

— Както Армандо — добави с мрачен тон. — Или както ти самата.

В стъклата на слънчевите й очила се отразяваха бреговата ивица, зелената маса на боровете и плажът, обрамчен в тюркоазеносиньо. Макс я наблюдаваше внимателно, спирайки поглед на линията на раменете и торса под раираната й блуза, овлажняла леко от пот под мишниците. Още по-красива е, отколкото в Буенос Айрес, заключи почти отчаяно. Толкова, че изглежда нереална. Трябва да беше навършила вече трийсет и две: идеалната възраст на една зряла, съвършена самка. Меча Инсунса беше една от онези недостижими жени, за които си мечтаеш на долната палуба на корабите и в окопите на фронта. В продължение на хиляди години мъжете са воювали, опожарявали градове и убивали, за да притежават жени като тази.

— Наблизо има едно място — каза тя изведнъж. — Казва се пансион „Семафор“… Близо до фара.

Първоначално той я погледна объркано. Меча сочеше един път вдясно, който минаваше през боровете, отвъд една бяла вила, заобиколена от палми и пинии.

— Евтино място за преминаващи туристи. С малко ресторантче на входа, под една магнолия. Дават стаи под наем.

Макс беше сдържан мъж. Характерът и животът му го бяха направили такъв. Това хладнокръвие попречи на коленете му да омекнат, и помогна на устата му да остане затворена. Стоеше неподвижен пред жената. Страхуваше се да не скъса с някоя неточна дума или неправилен жест нишката, на която висеше всичко.

— Искам да си легна с теб — обобщи Меча, прекъсвайки мълчанието. — Искам да стане сега.

— Защо? — каза той накрая.

— Защото през тези девет години образът ти често се появяваше, когато използвах разума си.

— Въпреки всичко?

— Въпреки всичко — усмихна се тя. — Включително перлената огърлица.

— Била ли си друг път в този пансион?

— Задаваш прекалено много въпроси. До един глупави.

Вдигна ръка и сложи пръстите си върху сухите устни на Макс. Лек допир, пълен с невероятни обещания.

— Разбира се, че съм била — каза след малко. — Има една стая с голямо огледало на стената. Идеално за гледане.

Щорите бяха дървени, от хоризонтални летви с разстояние между тях. През тези процепи преминаваше следобедното слънце и проектираше поредица от слънчеви и сенчести ленти върху леглото и тялото на спящата жена. Макс лежеше до нея и внимаваше да не я събуди. Обърна се, за да разгледа отблизо профила й, пресечен от лъч светлина, устата й беше полуотворена, а ноздрите й се помръдваха на интервали от лекото дишане. Гърдите й бяха голи, с тъмни ореоли около зърната и ситни капчици пот, блестящи под слънчевите лъчи. Кожата й блестеше, спермата на мъжа, стекла се надолу по корема, разделена на струйки по бедрата, прикриващи интимните й части, продължаваше все още да капе върху чаршафите, миришещи на плът и пот от дългите прегръдки.

Макс повдигна малко глава върху възглавницата и погледна по-нататък, съзерцавайки двете неподвижни тела в огледалото на стената, което беше голямо, с петна, дължащи се на хода на времето и на немарливост, в тон със стаята и жалкото обзавеждане: скрин, биде и кана за миене на ръце, прашна лампа и електрически кабели, усукани и прихванати с порцеланови изолатори за стената, където един избелял туристически плакат — жълт изгрев над виолетови борове — приканваше доста неубедително да посетиш Вилфранш. Всъщност една от онези стаи, които бяха предназначени за търговски пътници, хора, укриващи се от закона, самоубийци или любовници. Ако не бяха спящата жена до него и слънчевите лъчи, нахлуващи през щорите, за Макс обстановката щеше да е потискаща, напомняща за подобни места, които бе посещавал не по свое желание, а при нужда. Въпреки това, от мига, в който влязоха, Меча изглеждаше доволна от мръсната стая без течаща вода и сънливата собственичка, която им даде ключовете, след като взе четиридесет франка, без да иска документи и без да задава въпроси. Веднага щом вратата се затвори, гласът на Меча стана по-дълбок, а кожата — по-гореща. Макс, който тъкмо отбелязваше, че хубавата гледка, разкриваща се през отворения прозорец, компенсира жалкия вид на стаята, се стъписа, когато тя се изправи много близо до него, с полуотворена уста, като че ли дишането й беше затруднено и прекъсна тактичното му бъбрене, смъквайки раираната си блуза. Докато вдигаше ръце, разкри гърдите си, по-светли от останалата част от кожата, която излагаше на слънце.

— Толкова си красив, че ме боли да те гледам.

Беше съвсем гола до кръста. Протегна ръка и обърна лицето му на една страна, побутвайки брадичката му с пръст, за да продължи да го наблюдава.

— Днес не нося огърлицата — добави след малко с много тих глас.

— Жалко — успя да каже той.

— Макс, ти си един негодник.

— Да… Понякога.

След това всичко се разви в системна, сложна последователност — плът, слюнка, влага и допир. След като тя захвърли надалеч, с рязко движение, и последната си дреха и се хвърли на леглото, от което Макс беше махнал покривката, той установи, че е изключително възбудена, готова да го приеме веднага. Тази стая в пансиона явно вършеше чудеса, но той си каза, настойчиво, с останките от ясно съзнание, че няма да бърза. Така че се постара да се забави в първите етапи, съзнаващ, че желанието, което пулсираше в нервите и мускулите му на болезнени тласъци — стискаше зъби, докато не изскърцаха, задъхан от удоволствие и сдържана ярост — можеше да му изиграе лоша шега. Девет години не можеха да се заличат за трийсет минути. Затова използва самообладанието и опита си, за да удължи милувките, пристъпите на почти крайно насилие, които я обземаха понякога — два пъти му удари плесница, докато той се опитваше да я подчини — ръмженето от наслада и насеченото дишане, задъханото поемане на въздух между ласки, между два или двайсет различни начина на целуване, лизане и хапане. Макс беше забравил огледалото на стената, но тя — не. Учудиха го погледите, които хвърляше встрани, докато той се отдаваше на тялото и устата й, гледаше се и го гледаше, докато и Макс не извърна лице и не се видя, вплетен в някакво подобие на жестока схватка, гърба си, изопнат от напрежение върху тялото на жената, с толкова стегнати мускули и сухожилия на ръцете, че сякаш щяха да експлодират, докато се опитваше да я обездвижи и контролира, а тя се бореше с животинска ярост, хапеше и удряше, докато изведнъж, втренчила очи в отражението му в огледалото, наблюдаваща реакцията му, не му се отдаде покорно, приемайки го най-сетне — или отново — в плътта си, набъбнала от удоволствие и все по-голяма отстъпчивост, потъвайки в прастария ритуал на абсолютното отдаване. След като Макс бе видял нея и себе си в огледалото, той завъртя глава, за да я погледне отблизо, реалния образ, само на два инча от очите и устните му, забелязвайки веселата искра в ирисите с цвят на мед и предизвикателната усмивка на устните й, която опровергаваше всичко: привидното превъзходство на мъжа и собственото й отдаване. Тогава волята го напусна и точно като победен гладиатор, скрил лице в шията на жената, той загуби представа за всичко, което го заобикаляше и се изля бавно, обилно и безпомощно върху тъмния и топъл корем на Меча Инсунса.

[1] loggia del Sedile Dominova — Историческа постройка от XIV в. в Соренто с открити пространства, където гражданите, първоначално само мъжете, са се срещали, за да обсъждат политически и административни въпроси; все още място за срещи на местните жители. — Б.пр. ↑

[2] В Мексико, Латинска Америка и части от Иберийския полуостров е обичайно използването на малки предмети от метал, дърво, восък, като религиозни дарове, символ на поет обет. Оставят се в църквата, където е бил направен обетът. — Б.пр. ↑

[3] Ogni Santi (ит.) — Вси светии. — Б.р. ↑

[4] Giovinezza (ит.) — младост. Официалният химн на италианската национална фашистка партия, на режима и на армията. — Б.пр. ↑

[5] Италиански фашистки лозунг: Вярвай! Изпълнявай! Сражавай се! — Б.пр. ↑

10.
Потракване на слонова кост

Нощта беше тежка за Макс. На сутринта, отърсвайки се от накъсания от чести събуждания сън, си каза, че е прекарвал и по-добри нощи. Продължаваше да мисли за това, докато минаваше по брадичката си с електрическата самобръсначка „Браун“ и гледаше в огледалото на хотелската стая сенките по измореното си лице и следите от скорошните вълнения, заедно с щетите, нанесени от времето и живота. Това премисляне на провалите, безсилието и изненадите напоследък беше грешка, както и новите съмнения, при положение, че всичко беше приключило, или поне той самият мислеше така, че беше прекалено късно да сложиш нов етикет на вече изживяното. През изминалата нощ, докато спеше неспокойно, въртейки се в леглото, постоянно на ръба между сън и будност, много пъти му се струваше, че чува как старата сигурност се срива с грохот, като куп чинии, които падат на земята. Онези плодове на рискования му живот, които допреди няколко часа мислеше, че е спасил от редица крушения, се изразяваха в едно светско безразличие, една благовъзпитана невъзмутимост. Но този спокоен фатализъм, това последно укрепление, състоянието на духа, което до вчера беше единственото му богатство, току-що бе станало на пух и прах. Способността да спи спокойно, непробудно, като изморен ветеран–бегач, беше последната привилегия, на която Макс вярваше, че може да се наслаждава на своята възраст, без животът да му я оспорва — така беше до последния разговор с Меча Инсунса в градината на хотела.

Първият му импулс, старият му инстинкт пред мириса на опасността, го тласка да избяга: да приключи по най-бърз начин тази абсурдна, безсмислена авантюра — отказва да я нарече „романтична“, винаги е мразил тази дума — и да се върне на работа във вила „Ориана“, преди нещата да се усложнят и всичко под краката му да се срине. Да забрави с вид на човек, който умее да губи, това, което е бил преди време, да приеме това, което е сега и да свикне с мисълта за това, което никога няма да бъде. Стига до извода, че има все пак импулси, инстинкти, любопитство, които понякога погубват хората, а друг път правят така, че топчето да падне в правилния сектор на рулетката. Пътища, които въпреки съветите на най-елементарното благоразумие, е невъзможно да избегнеш, когато се отварят пред теб. Когато те изкушават с отговори на въпроси, незададени досега.

Един от онези отговори може да се намира в билярдната зала на хотел „Витория“. Търси го известно време и се учудва, че го намира на това място.

Емил Карапетян го насочи натам, когато Макс го попита дали е виждал Хорхе Келер. Преди малко се бяха срещнали на терасата: арменецът закусваше с Ирина, съвсем както винаги — тя поздрави Макс с учтива усмивка; очевидно младата анализаторка не знаеше, че връзката й с руснаците беше разкрита.

— Билярд? — попита Макс учудено. Това нямаше нищо общо с образа на шахматист, който беше изградил в представите си.

— Това е част от подготовката — поясни Карапетян. — Понякога тича или плува. Друг път се затваря да играе карамбол.

— Никога не бих предположил.

— Ние също — арменецът повдигна силните си рамене с въздържана усмивка. Макс забеляза, че избягваше да гледа продължително Ирина. — Но Хорхе си е такъв.

— Сам ли играе?

— Почти винаги.

Залата за билярд е на първия етаж, след салона за четене: огледало, удвояващо светлината от големия прозорец, отворен към терасата, табло за резултати с рафтове за щеки и маса за френски билярд под тясна, хоризонтална месингова лампа. Хорхе Келер е наведен над масата и изпълнява удар след удар; не се чува нищо друго освен тихото тупване на тапата в единия край на щеката по слоновата кост, много по-тихо от потракването на топките, удрящи се една в друга с почти монотонна равномерност. Макс се е спрял на вратата и наблюдава шахматиста: концентриран, ударът му всеки път е точен, свързвайки автоматично ходовете, като че ли всеки едновременен удар на трите топки от слонова кост подготвяше следващия върху зеленото платно, в поредица, която сякаш можеше да продължи безкрайно.

Макс наблюдава жадно младежа, отбелязва и най-малкия детайл. Внимателно търси да види нещо, което му е убягнало в предишните случаи. В началото някакъв защитен механизъм го кара да търси в съзнанието си далечните, загубили яснота черти на Ернесто Келер, чилийския дипломат, с когото се запозна онази есен през 1937-а на вечерята в къщата на Сузана Фериол — спомняше си го рус, изтънчен и приятен — и се опитва да ги съпостави с външността на този, който според всички официални данни е син на онзи. След това прави опит да свърже спомена с образа на Меча Инсунса, излъчването й отпреди двадесет и девет години, предадено по генетичен път на сина, който в момента стои неподвижен пред дъската, изучавайки позицията на топките, и натрива с креда върха на щеката. Строен, висок, с добра стойка. Разбира се, също като майка си. Но и като Макс навремето. Приличат си на външен вид и по ръст. Вярно е, казва си той с внезапно присвиване в стомаха, че гъстата черна коса, която пада върху челото на младежа, когато се навежда над борда на билярдната маса, съвсем не прилича на косата на Меча Инсунса — Макс я помнеше от „Кап Полонио“ много светлокестенява, почти тъмноруса — както и на мъжа, чието име носи. Ако шахматистът я сресваше назад с брилянтин, както правеше Макс, когато неговата коса беше също толкова черна и гъста, тя щеше да изглежда точно като неговата. Косата, с която Макс се гордееше на същата възраст и по която прекарваше ръка, приглаждайки я, преди да пристъпи бавно под звуците на оркестъра, да удари леко токове и с усмивка на уста да покани на дансинга някоя жена.

Казва си ядосано, че това е невъзможно и отхвърля идеята. Той дори не знае да играе шах. Ядосва се на себе си, че продължава да стои там, спрял се на прага на билярдната зала, наблюдавайки скрито чертите на другия. Такива неща се случват само в киното, театъра и радиопиесите. Ако беше вярно, щеше да усети нещо още първия път, когато видя младежа или говори с него. Щеше да усети нещо да трепва в душата му: някакъв знак, някакво вълнение. Може би усещане за близост или просто спомен. Трудно е да се вярва, че инстинктите не реагират пред реалност от такава величина. Пред подобни предполагаеми доказателства. Гласът на кръвта, така го наричаха в старите мелодрами за милионер и девойка сираче. Но Макс нито за миг не беше чул този глас. Дори и сега не го чуваше, объркан от отчайващата неотменимост на необяснимата грешка, от мъчителното безпокойство, което го тревожеше както никога през живота му. Нищо от това не може да е истина. Без значение дали Меча Инсунса лъжеше или не — а по-вероятно беше да лъже — всичко това не бе нищо друго освен една голяма и опасна глупост.

— Добър ден.

Въпреки всичко завързва разговор с лекота. Това никога не го е затруднявало, при каквито и да е обстоятелства, а билярдът не беше лоша тема. Макс се справя доста добре със спомените от времето, прекарано в Барселона. Когато бе пиколо, залагаше три песети от бакшишите си на „трийсет и едно“ и на шапо[1] в игралната зала на един бордей в китайския квартал: жени на вратата, сутеньори с игли на вратовръзките или с тиранти, с лъснала от пот кожа, сред цигарен дим, в зеленикавата светлина, която мръсните абажури, оплюти от мухи, хвърляха върху тапетите; с димящи цигари в ръце те насочваха щеките, тракаха топки, чуваше се някоя и друга ругатня или богохулство, които понякога нямаха нищо общо с играта, а по-скоро със звуците отвън — тогава всички в заведението притихваха, заслушани в шума от преточващи крака, обути в еспадрили, в полицейските свирки и изстрелите от пистолети на синдикалисти, в тропота на приклади на пушки, поставяни при нозе.

— Макс, играете ли билярд?

— Малко.

Хорхе Келер има симпатичен профил, подчертан от перчема, който пада върху челото му и завършва излъчването му на небрежна непринуденост. Усмивката, с която посреща новодошлия, е в контраст с отнесения му поглед, който следи неотклонно ударите и последователните комбинации на трите топки от слонова кост.

— Ако искате, вземете една щека.

Макс установява, че Келер е добър играч. Методичен и уверен. Може би има нещо общо с това, че е шахматист: способност за всеобхватен поглед, ориентация в пространството, концентрация и други неща, които отличават такива хора. Истината е, че младежът навързва карамболи с обезпокоителна лекота, все едно можеше да изчисли какви позиции ще заемат топките след много поредни удари.

— Не знаех, че сте добър и в това.

— Предпочитам да ми говорите на ти — отговаря Келер. — В същност не съм. Не е същото като да играеш триспонтов билярд срещу добър противник.

Макс отива до рафта и избира щека.

— Да продължим ли с американски билярд? — пита младежът.

— Както искаш.

Другият се съгласява и продължава да играе. С леки удари прави карамбол след карамбол по дължината на единия борд, като се опитва да оставя топките възможно най-близо една до друга.

— Това е начин да се концентрираш — отбелязва той, без да откъсва очи от масата. — Да размишляваш.

Макс го наблюдава, заинтригуван.

— Колко карамбола виждаш?

— Допада ми въпросът ви — разсмива се Келер. — Много ли се забелязва?

— Не разбирам от шах, но предполагам, че е нещо подобно. Да предвиждаш ходове или карамболи.

— Виждам поне три — младежът показва топките, ъглите и спонтовете. — Там и там… Може би пет.

— Наистина ли прилича на шаха?

— Не че прилича, но имат нещо общо. Преди всяка ситуация съществуват различни възможности. Опитвам се да предвидя следващите движения и да ги улесня. Както в шаха, въпрос на логично мислене.

— Така ли тренираш?

— Преувеличено е да се нарече тренировка… Но се отразява добре. Помага да упражняваш ума си с минимално усилие.

Спира, след като греши при един лесен карамбол. Ясно е, че го прави от възпитание: топките не остават много раздалечени една от друга. Макс удължава щеката и се навежда над масата, удря и слоновата кост прозвънтява леко. Пет пъти средната топка отива до спонта и се връща, описвайки прецизен ъгъл при всеки удар.

— И вие се справяте добре — отбелязва младежът. — Играли ли сте много?

— Малко. Като по-млад.

Макс греши при шестия карамбол. Келер натърква с креда щеката си и се навежда над масата.

— Да минем на триспонтов?

— Добре.

Топките се удрят по-силно една в друга. Младежът прави четири карамбола един след друг, а с последния изпраща топката на Макс в трудна позиция спрямо другите две.

— Запознах се с баща ти преди време на Ривиерата — Макс изучава критично тройната позиция.

— Малко живяхме с него. Майка ми се разведе бързо.

Макс поставя щеката с лек допир, опитвайки се да играе с топката си в обратна посока.

— Когато се запознах с него, ти все още не беше роден.

Другият не отговаря. Мълчи, докато Макс прави втори карамбол и затруднен от третия, поставя топката на Келер в лоша позиция, забита в един ъгъл.

— Ирина — започва Макс.

Келер, който вдига задната част на щеката за pique[2], прекъсва движението и поглежда Макс, сякаш питайки се какво ли знае.

— Познавам майка ти от много години — оправдава се той.

Келер мести няколко пъти щеката напред-назад, като почти докосва топката, сякаш не се решава да изиграе хода си.

— Знам — отговаря. — От Буенос Айрес, където е била с първия си съпруг.

Удря нерешително и пропуска. Оглежда за момент масата и накрая се обръща намръщен към Макс. Като че ли го кара да се чувства отговорен за грешката му.

— Не знам какво ви е разказвала майка ми за Ирина.

— Много малко… А може би пък достатъчно.

— Имала е своите основания. Но що се отнася до мен, мисля, че това не е ваш проблем. Разговорите ви с майка ми не ме интересуват.

— Не възнамерявах…

— Разбира се. Знам, че не възнамерявахте.

Макс разглежда ръцете на младежа: фини, с дълги пръсти. Нокътят на показалеца му е леко заоблен, като неговия.

— Когато си бил малък, тя…

Келер вдига щеката и го прекъсва.

— Макс, мога ли да бъда искрен с вас? Тук е заложено бъдещето ми. Имам собствени проблеми, лични и професионални. А изведнъж се появявате вие, за когото майка ми не беше говорила никога и към когото по някаква причина, която не ме интересува, тя проявява изненадваща слабост.

Оставя последните думи да увиснат във въздуха и поглежда билярдната маса, сякаш сега си спомня, че е там. Макс взема червената топка, която е наблизо, претегля я разсеяно и я връща на мястото й.

— Нищо друго ли не ти е казала за мен?

— Много малко: стар приятел, от времето на тангото… Такива неща. Не знам дали по онова време сте имали любовна авантюра или не, но я познавам и мога да преценя, когато има специално отношение към някого. Това не се случва често — въпреки че не е негов ред, Келер се навежда върху масата, удря с щеката и топката удря три пъти борда преди да направи чист карамбол. — В деня, когато се срещна с вас, майка ми не мигна цяла нощ. Чувах я да ходи насам-натам… На следващата сутрин стаята й, както никога, миришеше на тютюн, а пепелниците й бяха пълни с угарки.

Леко чукване по слоновата кост. Концентриран, Келер заглажда косата си назад, наглася върха на щеката върху опакото на ръката си, подпряна на масата, и отново удря. „Никога не се изнервя — каза Меча последния път, когато говореха за него. — Няма отрицателни чувства и не познава тъгата. Просто играе шах. И това е от теб, Макс, не от мен.“

— Разбирате защо не ви вярвам — отбелязва младежът. — И без това имам повече тревоги, отколкото мога да контролирам.

— Виж, никога не съм имал намерението да… Просто съм отседнал тук. Става въпрос за необичайно съвпадение.

Келер изглежда не слушаше. Оглеждаше топката си, която беше застанала в трудна позиция.

— Не искам да съм нелюбезен… Вие сте учтив, харесвате се на всички. И както казах, въпреки че е странно, майка ми много държи на вас. Но има нещо съмнително. Което не ми харесва.

Този път ударът с щеката е яростен и стряска Макс. Топките се разпръскват, удряйки се в различни бордове и заемат невъзможни позиции.

— Може би начина, по който се усмихвате — добавя Келер. — Само с устата. Очите ви сякаш гледат в друга посока.

— Ти се усмихваш по подобен начин.

Макс съжалява в мига, когато го казва. За да прикрие раздразнението от неумелата си постъпка, се преструва, че оглежда много внимателно топките.

— Затова го казвам — обективно отговаря Келер. — Имам чувството, че и преди съм виждал тази усмивка.

Млъква за момент, обмисляйки сериозно това, което е казал.

— Или може би — добавя той, — заради начина, по който майка ми ви гледа понякога.

Прикривайки смущението си, Макс се навежда над масата, удря три пъти борда и греши.

— Меланхолия? — Келер слага креда на върха на щеката си. — Споделена тъга? Може би това са правилните думи?

— Може би. Не знам.

— Не ми харесва този поглед на майка ми. Каква тъга може да споделяте?

— И това не знам.

— Бих искал да разбера какво се случва между вас двамата. Въпреки че това не е нито моментът, нито мястото.

— Питай нея.

— Вече го направих… Казва само „Ах, Макс“. Когато реши да прави рокади, от нея може да получиш толкова информация, колкото от замръзнал часовник.

Младежът сякаш изведнъж губи интерес към играта и оставя кредата в края на масата. След това се приближава към рафта на стената и поставя щеката на мястото й.

— Преди говорихме за предвиждането на карамболи или ходове — казва той след известно мълчание. — Правя това по отношение на вас, откакто се появихте: има нещо в играта ви, което буди съмнения. Около мен и без това има достатъчно заплахи… Бих могъл да ви помоля да изчезнете от живота на майка ми, но това би означавало да прекрача границата на допустимото. Не съм такъв човек. Така че бих ви помолил да се махнете от моя.

Макс, който също е оставил щеката си, прави жест на вежлив протест.

— Нито за миг не съм възнамерявал…

— Вярвам ви. Да, така е. Но независимо от това… Моля ви, стойте настрана — Келер посочва билярдната маса, като че ли дуелът му със Соколов ще се разреши именно там. — Поне докато това свърши.

На изток, зад фара на пристанището на Ница и Мон Борон, имаше разкъсани облаци, които бавно се струпваха над морето. Фито Мостаса, приведен, за да запали лулата си на завет от бриза, издиша няколко кълба дим, отправи поглед към покрития с гъста мъгла хоризонт и намигна на Макс през стъклата на роговите си очила.

— Времето се променя — каза той.

Стояха край статуята на крал Карл-Феликс[3], близо до желязната ограда, виеща се покрай пътя, откъдето се виждаше пристанището. Мостаса беше поканил Макс на среща в малко кафене, но когато той успя да стигне там, то вече беше затворено, така че изчака на улицата, гледайки акостиралите край кея кораби, високите сгради в дъното и големият рекламен надпис на магазините „Лафайет“. След четвърт час видя Мостаса да идва: дребната му, пъргава фигура се приближаваше, без да бърза, по наклона при Роба Капьо, шапката му беше небрежно килната назад, сакото — разкопчано над ризата с папийонка, ръцете — пъхнати в джобовете на панталона. Когато Мостаса видя затвореното кафене, направи жест на тихо примирение, извади кесийката от джоба си и започна да пълни лулата си. Докато се приближаваше към Макс, се оглеждаше с неясно любопитство, като че ли за да види какво е гледал той, докато е чакал.

— Италианците започват да губят търпение — отбеляза Макс.

— Виждали ли сте ги отново?

Макс беше сигурен, че Мостаса вече знае отговора на този въпрос.

— Вчера си поговорихме за малко.

— Да — отговори другият след малко, между две всмуквания на дим от лулата. — Подочух нещо.

Гледаше замислено акостиралите кораби, вързопите, варелите, струпани по протежение на железопътната линия край вълнолома.

— Решихте ли вече?

— Онова, което направих, беше да им разкажа за вас. За вашето предложение.

— Нормално — около лулата и побелялата брада на Мостаса се забелязваше философска усмивчица. — Застраховате се, както можете. Разбирам.

— Радвам се, че сте толкова толерантен.

— Всички сме хора, приятелю. Със страховете, амбициите и благоразумието си… Как приеха разкритието?

— Не ме уведомиха. Изслушаха ме внимателно, спогледаха се и заговорихме за други неща.

Другият го прие одобрително.

— Добри момчета. Разбира се, професионалисти. Очаквали са го… Приятно е да се работи с такива хора или против тях.

— Радвам се за честната игра — иронизира огорчено Макс. — Може тримата да се съберете и да се разберете или да си размените няколко приятелски юмрука. Между колеги. Доста ще ми улесните живота.

Мостаса се захили.

— Всяко нещо с времето си, скъпи приятелю… Междувременно ми кажете какво избрахте в крайна сметка. Фашизъм или република?

— Все още обмислям.

— Логично. Но времето ви свършва. Кога мислите да влезете в къщата?

— След три дни.

— По специален повод?

— Вечеря навън. Разбрах, че Сузана Фериол ще отсъства няколко часа.

— А персоналът?

— Ще се справя.

Мостаса го гледаше, посмуквайки лулата, сякаш оценяваше верността на всеки отговор. Накрая си свали очилата, извади кърпичката от горния джоб на сакото си и започна да ги чисти много усърдно.

— Господин Коста, ще ви помоля за една услуга… Каквото и да решите, кажете на италианските си приятели, че в крайна сметка сте решили да работите за тях. Дайте им възможно най-много подробности за мен.

— Сериозно ли го казвате?

— Напълно.

Мостаса огледа очилата си и доволен си ги сложи отново.

— Освен това — добави той, — искам да ви помоля наистина да работите за тях. Чиста игра.

Макс беше извадил и отворил табакерата си, но се спря по средата на движението.

— Искате да кажете, да предам документите на италианците?

— Точно така — шпионинът посрещна спокойно изненадания му поглед. — В крайна сметка, те подготвиха операцията и плащат разходите. Струва ми се справедливо, не мислите ли?

— А какво ще стане с вас?

— О, не се притеснявайте. Аз отговарям сам за себе си.

Макс отново прибра табакерата, без да извади цигара. Вече не му се пушеше, дори не му се оставаше в Ница. Питаше се коя е най-лошата страна на капана. В кое място на паяжината ще ме хванат? Или ще ме разкъсат.

— За да ми кажете това ли ме извикахте тук?

Мостаса докосна леко лакътя му, подканвайки го да се приближи повече до железния парапет над пристанището.

— Ето, вижте — тонът му беше почти сърдечен. — Това долу е кеят „Енферне“… Знаете ли кой е бил този Енферне? Моряк от Ница, сражавал се при Трафалгар, командвал фрегатата „Ентрепид“. Отказва да избяга с адмирал Дюманоар и се сражавал докрай… Виждате ли онзи търговски кораб?

Макс отговори, че го вижда — товарен кораб с черен корпус и комин с две сини линии. След това с няколко думи Мостаса резюмира историята на този кораб. Казвал се „Лучано Канфора“ и прекарвал в трюмовете си материали, предназначени за войските на Франко: амониев нитрат, памук, блокчета месинг и мед. Предвиждало се след няколко дни да потегли към Палма де Майорка, а товарът му вероятно бил платен от Томас Фериол. Мостаса добави, че всичко е организирано от група агенти на франкистите, чиято база била в Марсилия, но имали късовълнова радиостанция на една яхта, акостирала в Монте Карло.

— Защо ми разказвате това? — попита Макс.

— Защото между този кораб и вас има нещо общо. Неговите наематели мислят, че ще плава до крайната си точка — Балеарските острови, без да знаят, че всъщност ще стигне до Валенсия, освен ако плановете не се провалят. В момента съм в преговори и се опитвам да убедя капитана и главния машинист, че във всички случаи ще е по-рентабилно за тях да минат на страната на републиката… Както виждате, господин Коста, вие не сте единственият обект на усилията ми.

— Продължавам да не разбирам защо ми го разказвате.

— Защото е истина… И защото съм сигурен, че в някой от вашите пориви на благоразумна искреност, при удобен за вас случай, ще го разкажете на италианските си приятели.

Макс си свали шапката и прекара ръка през косата си. Въпреки облаците, които се събираха над морето и източния бриз, му стана много топло. Внезапно се почувства неудобно.

— Разбира се, че се шегувате.

— В никакъв случай.

— Това няма ли да постави в опасност операцията ви?

Мостаса опря дръжката на лулата в гърдите му.

— Скъпи приятелю, това е част от самата операция. Пазете си здравето и ме оставете да се оправям сам… Само ви моля да останете такъв, какъвто сте бил досега: добро момче, проявяващо лоялност към всеки, който се обърне към него, опитващо се да се измъкне възможно най-успешно от тази бъркотия. Никой не би ви упрекнал в нещо. Сигурен съм, че италианците ще оценят честността ви така, както я оценявам аз.

Макс го наблюдаваше с недоверие.

— Хрумвало ли ви е, че може да поискат да ви убият?

— Разбира се, че ми е хрумвало — другият се засмя през зъби, като че ли ставаше дума за нещо очевидно. — В моята професия това е допълнителен рисков фактор.

След това замълча. Почти замечтано. За миг се загледа в „Лучано Канфора“ и се обърна към Макс. Усмивката му на опитен шпионин, надушващ всяко леговище, съвсем не подхождаше на папийонката.

— Всъщност това, което се случва понякога при подобни заплетени случаи — добави той, докосвайки белега под брадичката си, — е, че умират други. А аз самият, надявам се да не звучи нескромно, мога да бъда не по-малко опасен от който и да било друг… На вас например никога ли не ви е хрумвало, че сте опасен?

— Не особено.

— Жалко — Мостаса го гледаше със събуден наново интерес, сякаш бе забелязал у него нещо, незабелязано преди. — Знаете ли? Откривам нещо в характера ви… Някои черти…

— Може би не ми е нужно да бъда такъв. Справям се достатъчно добре и като миролюбив човек.

— Винаги ли сте бил такъв?

— Достатъчно е да ме видите…

— Наистина ви завиждам. И на мен би ми харесало да бъда такъв — Мостаса си дръпна безуспешно два пъти от лулата, извади я от устата си и се загледа ядосано в мундщука. — Знаете ли какво? — продължи той, опипвайки джобовете си. — Веднъж си говорих цяла нощ с един изтънчен господин във вагон от първа класа. Беше и много симпатичен. Напомняте ми на него… Допаднахме си. В пет сутринта погледнах часовника си и реших, че вече знам достатъчно. Тогава излязох в коридора да изпуша една лула, а някой, който чакаше отвън, влезе в помещението и гръмна в главата изискания, симпатичен господин.

Беше извадил кутия кибрит и отново палеше лулата, съсредоточен в операцията.

— Сигурно е страхотно, нали? — отбеляза той и размаха кибритената клечка, за да я загаси.

— Не знам какво имате предвид.

Другият го гледаше с интерес, изпускайки гъсти кълба дим.

— Знаете ли нещо за Паскал? — попита той изведнъж.

— Толкова, колкото знам за шпионите — призна Макс. — Или дори по-малко.

— Бил е философ… Писал е, че „Могъществото на мухите печели битки“.

— Не разбирам какво искате да ми кажете?

Усмивката на Мостаса беше едновременно разбираща, иронична и меланхолична.

— Струва ми се, че ви завиждам. Наистина… Сигурно е успокояващо да бъдете третият, безразличният, който наблюдава пейзажа. Да се държите на разстояние от приятелите си фашисти и от мен. Да се стремите да бъдете коректен с всички, без да вземате страна, а след това да спите спокойно. Сам или не, в това не се бъркам… Но спокойно.

Макс се раздвижи, раздразнен. Искаше му се да удари тази студена, абсурдно съучастническа усмивка, която беше на три педи от лицето му. Но осъзна, че въпреки хилавия си вид човекът, който се усмихваше така, не беше от онези, които се оставяха лесно да ги удрят.

— Вижте какво — каза той. — Думите ми може да прозвучат грубо.

— Човече, не се притеснявайте. Давайте.

— Не ми пука за войната, за корабите ви и за писмата на граф Чано.

— Възхищавам се на честността ви — съгласи се Мостаса.

— Не ме интересува, че й се възхищавате. Виждате ли този часовник? Виждате ли този костюм, ушит в Лондон? Виждате ли вратовръзката ми, купена във Франция… Трябваше да положа големи усилия, за да нося всичко това с такава небрежност. Стигнах дотук с кръв и пот… И сега, когато го постигнах, излиза, че много хора по един или друг начин се опитват да ми го начукат.

— Разбирам… Вашата доходоносна Европа, хранеща амбициите ви, вехне като откъсната перуника.

— Тогава дайте ми време, да ви вземат дяволите. Да й се насладя малко.

Мостаса разсъждаваше привидно спокойно над казаното.

— Да — призна той. — Може да имате право.

Макс се наведе над перилата, към пристанището, сякаш искаше да вдиша възможно най-много от морския бриз, за да прочисти белите си дробове. По-нататък от „Ла Резерв“, в далечината се виждаше къщата на Сузана Фериол, на скалистия бряг сред къщите в бяло и охра, изпъстрили зеления склон на хълма Борон.

— Вие ме забъркахте в нещо, което не ми харесва — добави той след малко. — Искам то да свърши веднъж завинаги. Всички вие да се разкарате.

Мостаса зацъка състрадателно с език.

— Значи имам лоши новини за вас — отвърна той. — Невъзможно е да се разкараме. Ние сме бъдещето, също като машините, самолетите, червените знамена, черните, сините или кафявите ризи… Присъединявате се прекалено късно към празненството на осъдените на смърт — той посочи с лулата си облаците, които продължаваха да се трупат над морето. — Там, много наблизо, се задава буря. Тя ще отнесе всичко, а когато свърши, нищо няма да е както преди. Тогава едва ли ще са ви нужни тези вратовръзки, купени в Париж.

— Не знам дали Хорхе е мой син — казва Макс. — Всъщност няма как да го знам.

— Разбира се — отговаря Меча Инсунса. — Имаш само думата ми.

Седнали са на маса в едно открито заведение на „Ла Пиацета“, централния площад на Капри, до стъпалата на църквата и часовниковата кула, която се извисява над пристанището. Дойдоха по обяд с корабчето, което идва дотук от Соренто за половин час. Беше идея на Меча. „Хорхе си почива, казала бе тя, а аз не съм ходила от години на острова“, и покани Макс да я придружи.

— По онова време ти… — започна той.

— Искаш да кажеш, че съм имала и други мъже?

Макс не отговаря веднага. Заглежда се в хората, които седят наоколо или се разхождат бавно под лъчите на залязващото слънце. От съседните маси се чуват откъслечни разговори на английски, италиански и немски.

— Включително и другия Келер — отбелязва той, сякаш като заключение на дълго и сложно разсъждение. — Официалният баща.

Меча се усмихва презрително. Играе си с краищата на коприненото шалче, завързано на врата й, над сивия пуловер и черните панталони, които удължават още дългите й крака, по-слаби отпреди двадесет и девет години. Носи черни мокасини „Пилгрим“ без катарама, а на облегалката на стола й виси чанта от плат и кожа.

— Слушай, Макс. Не желая да признаваш бащинство на този етап от моя и твоя живот.

— Не възнамерявам…

Тя вдига ръка и го прекъсва.

— Мога да си представя какво възнамеряваш и какво не. Позволих си да отговоря на един твой въпрос… Попита ме защо трябва да го правиш. Защо да се излагаш на опасност, като крадеш книгата на руснаците.

— Вече не ставам за такива изпълнения.

— Вероятно.

Меча протяга разсеяно ръка към чашата с вино, която е на масата до тази на Макс. Той наблюдава отново кожата, повехнала от времето също като неговата. Старческите петънца по опакото на ръката й.

— Беше по-интересен — добави тя замислена, — когато поемаше рискове.

— И много по-млад — отговаря Макс, без да се колебае.

Тя го поглежда иронично.

— Толкова ли си се променил? Или сме се променили… Нищо ли не е останало от онова някогашно изтръпване по връхчетата на пръстите? От ускореното биене на сърцето ти?

Загледа се в елегантния жест на примирение, който той прави вместо отговор: жест, хармониращ със синия му пуловер, метнат с премерена небрежност върху раменете на памучната му блуза с якичка, със сивите ленени панталони и прошарената коса, сресана назад и с безупречен път.

— Питам се как си го постигнал — добавя жената. — Какъв късмет си извадил, че си променил така живота си… И как се казва тя. Или те. Тези, които са поели разходите.

— Не е имало никаква тя — Макс навежда леко глава от неудобство. — Късмет, нищо повече. Ти го каза.

— Уреден живот.

— Това е.

— За какъвто си мечтаеше.

— Не точно. Но не се оплаквам.

Меча поглежда към стълбите, които водят от „Ла Пиацета“ към вила „Нерио“, като че ли търси познато лице сред хората, които се движат там.

— Той е твой син, Макс.

Тишина. Жената допива замислено виното си на малки глътки.

— Нямам намерение да ти представям сметката — казва тя след малко. — Не носиш отговорност нито за неговия живот, нито за моя… Ограничавам се с това да ти дам причина да му помогнеш. Нещо основателно.

За да прикрие смущението си, Макс се преструва, че се занимава с гънките на панталона си.

— Нали ще го направиш? — попита Меча.

— Може би ръцете му — признава той накрая. — Косата му също прилича на моята… И може би има нещо в начина, по който се движи.

— Моля те, не мисли повече за това. Приеми го или го отречи, но не ставай патетичен.

— Не съм патетичен.

— Да, такъв си. Патетичен старец, опитващ се да се освободи от закъснял, неочакван товар. При положение, че всъщност няма никакъв товар.

Беше станала, взела чантата си и гледаше часовника на кулата.

— Има корабче в седем и петнадесет. Да направим една последна разходка.

Макс си слага очилата, за да прочете сметката. След това ги прибира в джоба на палтото си, изважда портфейла си и оставя на масата две банкноти по хиляда лири.

— Хорхе никога не е имал нужда от теб — казва Меча. — Имаше мен.

— И твоите пари. Уреден живот.

— Скъпи, това звучи като обвинение. Въпреки че, ако не ме лъже паметта, ти винаги си преследвал парите. Бяха с приоритет пред всичко останало. И сега, когато изглежда ги имаш, съвсем не си склонен да се отказваш от тях.

Вървят към каменния парапет. Лимоновите дръвчета и лозята, които слизат към скалистия морски бряг, почервеняват от светлината, обагрила Неаполския залив. Слънчевият диск започва да потъва в морето и очертава далечния силует на остров Иския.

— Въпреки това, два пъти изпусна възможността… Как можа да постъпиш толкова глупаво с мен. Как можа да бъдеш толкова непохватен и толкова сляп?

— Мисля, че бях прекалено зает. Съсредоточен в оцеляването си.

— Нямаше търпение. Беше неспособен да чакаш.

— Ти се движеше по други пътища — Макс подбира внимателно думите си. — По неудобни за мен места.

— Можеше да го промениш. Беше страхливец… Въпреки че накрая постигна своето, без да си го искал.

Потръпва за миг, като че ли й е студено. Макс забелязва и й предлага пуловера си, но тя отказва. Покрива късата си сива коса с коприненото шалче и го завързва под брадичката. След това се опира на каменния парапет до мъжа.

— Макс, обичал ли си ме някога?

Объркан, той не отговаря. Гледа настойчиво червеникавото море, докато вътрешно се опитва да разграничи думата угризение от думата меланхолия.

— О, колко съм глупава — тя погалва ръката му с мимолетно докосване. — Разбира се, че си ме обичал.

Друга подходяща дума бе отчаяние, каза си той. Някакво влажно, скрито ридание при спомена за това, което е било, а сега не е. За онова хладнокръвие, за онази плът, и двете невъзможни сега.

— Не знаеш какво си изпуснал през всички тези години — продължава Меча. — Да гледаш как расте синът ти. Да гледаш света през неговите очи, докато той ги отваря все по-широко.

— Ако е истина, защо аз?

— Искаш да кажеш, защо е от теб?

Не продължава веднага. Камбаната на църквата започва да бие и ехото от нейния звън продължава да се носи над склоновете. Жената отново поглежда часовника, отдръпва се от парапета и тръгва към спирката на зъбчатата железница, която свързва „Ла Пиацета“ с пристанището.

— Случи се — казва, когато той сяда до нея на седалката във вагона, в който са единствените пътници. — Това е всичко. След това трябваше да реша и реших.

— Да го запазиш.

— Подходяща дума. Да, да си го запазя. Само за себе си.

— А бащата…

— О, да. Бащата. Както казваш ти, беше подходящ. Удобен, поне първоначално. Ернесто беше добър човек. Добър за детето… След това тази нужда отпадна.

Зъбчатата железница слиза с леко разтърсване сред стени от растителност и вечерни гледки към залива. Остатъкът от краткия път преминава в мълчание, нарушено накрая от Макс.

— Тази сутрин говорих със сина ти.

— Колко интересно — тя наистина изглежда изненадана. — Обядвахме заедно, а той не ми каза нищо.

— Помоли ме да се държа настрана.

— Какво очакваше? Интелигентно момче е. Инстинктът му действа не само при шаха. Надушва нещо странно у теб. В присъствието ти тук и така нататък. Всъщност, предполагам, че го надушва чрез мен. Ти си му безразличен. Това, което го кара да застане нащрек, е отношението ми към теб.

Когато стигат до залива, слънцето се е скрило и сградата на пристанището сивее и потъва в сенки. Вървят по протежение на пристана и гледат рибарските лодки, пуснали котва близо до брега.

— Хорхе усеща, че между нас има специална връзка — каза Меча.

— Специална?

— Стара. Сложна.

След като казва това, тя мълчи известно време. Макс благоразумно не нарушава мълчанието.

— По-рано ми зададе въпрос — добавя тя накрая. — Защо мислиш, че се съгласих да родя това дете?

Сега този, който мълчи, е Макс. Върти се на една и друга страна, а накрая се усмихва объркан и се предава. Но тя продължава да чака отговор.

— Всъщност, ти и аз…— започва той неуверено. Отново тишина. Меча го гледа, докато светлината залязва, а светът наоколо сякаш бавно умира.

— От онова първо танго в салона на кораба — заключва Макс, — нашата връзка беше особена.

Тя продължава да го гледа втренчено, вече с такова абсолютно презрение, че той трябва да направи почти физическо усилие, за да не отвърне поглед.

— Това ли е всичко? Особена, казваш? За бога. Влюбих се в теб още когато танцувахме онова танго… И те обичам почти през целия си живот.

Двадесет и девет години по-рано в залива на Ница също се свечеряваше, докато Макс Коста и Меча Инсунса вървяха по „Алеята на англичаните“. Небето беше потъмняло почти напълно и последните проблясъци през тъмните облаци гаснеха бързо, небето и развълнуваното море, чиито вълни се разбиваха на плажа, се сливаха в един и същ тон. Отделни, големи капки, предвещаващи по-силен дъжд, мокреха земята под унило увисналите, неподвижни листа на палмите.

— Махам се от Ница — каза Макс.

— Кога?

— След три-четири дни. Когато свърша една работа.

— Ще се върнеш ли?

— Не знам.

Тя не каза нищо повече. Стъпваше уверено на токчетата си, въпреки влажната земя, с ръце в джобовете на сив шлифер с пристегнат колан, който подчертаваше красивата й талия. Косата й беше прибрана под черна барета.

— Ти оставаш ли в Антиб? — попита Макс.

— Да. Може би цяла зима. Поне докато продължава това в Испания и докато чакам новини от Армандо.

— Разбра ли нещо повече?

— Нищо.

Макс окачи чадъра на ръката си. След това свали шапка, за да изтръска дъждовните капки, и отново си я сложи.

— Поне все още е жив.

— Беше. Сега вече не знам.

Светлините на „Пале медитеране“ тъкмо бяха грейнали. Като в отговор на общ знак, уличните лампи по протежение на големия завой на алеята светнаха изведнъж, редувайки сенки и светлини върху фасадите на хотели и ресторанти. Край „Рул“, под навеса на надлеза към „Жете-Променад“, където дежуреше униформен портиер, трима младежи във вечерно облекло си търсеха късмета, следейки пристигащите автомобили и жените, които слизаха от тях и се отправяха навътре, където свиреше музика. Беше ясно, че никой от тях нямаше необходимите сто франка за вход. Тримата погледнаха Меча със спокойна алчност, а единият се приближи към Макс, за да му поиска цигара. Миришеше на обикновена тоалетна вода. Беше много млад и доста красив, с много черна коса и тъмни очи с вид на италианец. Беше облечен като другите: двуредно, вталено сако, колосана яка и папийонка. Смокингът изглеждаше като взет под наем, а от обувките имаше какво още да се желае, но младежът се държеше възпитано, самоуверено и дори с известна дързост, граничеща с нахалство, което накара Макс да се усмихне. Той спря, разкопча шлифера „Бърбери“, извади табакерата от черупка на костенурка и му я предложи отворена.

— Вземете още две за приятелите си — предложи.

Другият го погледна с леко недоверие. След това взе три цигари, благодари, хвърли последен поглед на Меча и отиде при другите. Макс продължи да върви. С крайчеца на окото си видя, че жената го наблюдава развеселена.

— Стари спомени — каза тя.

— Разбира се.

Докато се отдалечаваха, мелодията, която се носеше откъм „Жете-Променад“, привърши и оркестърът засвири друга.

— Не мога да повярвам — засмя се Меча, хващайки Макс под ръка. — Това го беше подготвил за мен… Включително и жиголото.

Макс също се засмя, учуден като нея: нотите на „Тангото на старата гвардия“ долитаха откъм балната зала на казиното, плъзгайки се по шума на прибоя върху каменистия плаж.

— Искаш ли да влезем да потанцуваме? — пошегува се той.

— Да не си посмял.

Вървяха много бавно и слушаха.

— Хубаво е — каза тя, когато тангото вече не се чуваше. — По-хубаво от онова нещо на Равел.

Повървяха известно време, без да говорят. Накрая Меча притисна леко ръката на Макс.

— Без твоето посредничество това танго нямаше да съществува.

— Съмнявам се — възпротиви се той. — Сигурен съм, че мъжът ти никога нямаше да може да го композира без теб. Това е твоето танго, не неговото.

— Не говори глупости.

— Танцувах с теб, не го забравяй. В онази кръчма в Буенос Айрес… Помня как той те гледаше. Как всички те гледахме.

Когато преминаха по моста над „Пайон“, нощта вече беше паднала. Вляво от него, зад градината, фенерите осветяваха площад „Масена“. В далечината, между гъстите, тъмни силуети на дърветата мина трамвай, от който се видяха само искрите на пантографа.

— Макс, кажи ми нещо — тя оправяше яката си под шлифера. — Отначало ли беше замислил да вземеш огърлицата или импровизира в движение?

— Импровизирах — излъга той.

— Лъжеш.

Погледна я в очите с израз на съвършена честност.

— В никакъв случай.

Почти нямаше трафик: фиакри, които минаваха с вдигнати покривала и светещи фенери, газейки мокрите листа и понякога автомобилни фарове, които заслепяваха на интервали, с влажна и мъглива светлина. Пресякоха безгрижно асфалта, оставяйки зад себе си „Ла Променад“, за да навлязат в улиците около булевард „Салея“.

— Как се казваше онзи вертеп? — поинтересува се Меча. — Онзи с тангото.

— „Феровиария“. До гара Баракас.

— Дали още е отворен?

— Не знам. Не съм се връщал там.

Едри капки дъжд падаха отново върху шапката на Макс. Все още нямаше смисъл да отваря чадъра. Забързаха се.

— Бих искала пак да слушам музика с теб на някое подобно място… Има ли такива в Ница?

— Искаш да кажеш, мизерни места.

— Глупак, искам да кажа специални. Малко вулгарни.

— Като пансиона в Антиб?

— Например.

— Със или без огледало?

Вместо отговор тя го накара да спре и да се наведе към нея. Тогава го целуна по устните. Беше бърза и силна целувка, изпълнена със спомени и близки обещания. Макс усети как го замайва внезапното желание.

— Разбира се — каза той спокойно. — Навсякъде има такива места.

— Кажи ми едно.

— Тук познавам само „Ловуващи лъвове“. Едно заведение в старата част.

— Харесва ми името — Меча изръкопляска съучастнически. — Да отиваме още сега.

Макс я хвана за ръка и я поведе нататък.

— Мислех, че ще вечеряме. Резервирах маса в „Буто“, до катедралата.

Меча заби лице в рамото му и почти го спря.

— Мразя този ресторант — каза тя. — Собственикът винаги излиза да поздравява.

— И какво лошо има в това?

— Много. Всичко започна да се проваля в деня, в който моделиери, фризьори и готвачи се смесиха с клиентелата.

— И танцьори на танго — допълни Макс със смях.

— Имам по-добра идея — предложи тя. — Да хапнем нещо на бързо в „Ла Камбуз“: стриди и бутилка „Шабли“. След това ще ме заведеш на онова място.

— Както искаш. Но си прибери огърлицата и гривната в джоба, преди да влезеш… Да не предизвикваме съдбата.

Стояха точно до една улична лампа на булевард „Салея“, когато тя вдигна глава. Очите й блестяха така, сякаш бяха от месинг или мед.

— Ще има ли момчета от едно време?

— Опасявам се, че не — усмихна се Макс примирено. — Тези, които ще бъдат там, са днешните момчета.

„Ловуващи лъвове“ не беше лошо име, но обещаваше повече, отколкото всъщност можеше да даде. Имаше евтино шампанско в пълни с лед шампаниери, задимени и прашни сепарета, певица с неопределен пол и дрезгав глас, облечена в черно и имитираща Едит Пиаф, както и различни стриптийз изпълнения след десет вечерта. Обстановката беше кичозна, замислена като нещо между късен апашки стил и жалък сюрреализъм. Масите бяха заети от американски и немски туристи, жадни за емоции, няколко моряка, пристигнали от Вилфранш, трима или четирима субекта с вид на сводници от филм, с косо подрязани бакенбарди и тъмни раирани костюми, които според подозренията на Макс бяха наети от собственика, за да придават атмосфера. Меча, отегчена, не издържа повече от половината на втория стриптийз — едра египтянка с големи, бели, люшкащи се гърди. Така че Макс поиска сметката, плати двеста франка за бутилката, която почти не бяха докоснали и отново излязоха навън.

— И това ли е всичко? — Меча изглеждаше разочарована.

— Да, за Ница. Е, или почти.

— Тогава ме заведи в това „почти“.

В отговор Макс отвори чадъра, сочейки към края на улицата. От стрехите се стичаше дъждовна вода. Бяха на улица „Сен Жозеф“, близо до кръстовището, откъдето шосето се изкачваше към замъка. До единствената улична лампа имаше две жени, криещи се под навеса на близката цветарница. Тръгнаха бавно към тях, хванати подръка, обгърнати от шума на дъжда. Когато ги видя да идват, една от жените се отмести под съседния портал, но другата остана неподвижна. Беше слаба и висока. Носеше жакет с астраганена яка и тъмна, много прилепнала пола до средата на прасеца. Полата силно подчертаваше бедрата й, изпъкваха дългите й крака, които изглеждаха още по-дълги на обувките с дебела подметка и висок ток.

— Красива е — каза Меча.

Макс погледна жената. На светлината на фенера лицето й с тъмното петно на силно начервената уста изглеждаше младо. Миглите й бяха силно гримирани с туш под изтънените вежди, подчертани с молив за очи, които се виждаха под късата периферия на прогизналата от дъжда шапка. По лицето й имаше малки капчици.

— Може и да е — призна той.

— Има хубаво, гъвкаво тяло… Почти елегантно.

Бяха стигнали до нея и жената ги гледаше: бърз, професионален поглед към Макс, заменен с мрачно безразличие, когато тя установи, че двамата със спътничката му вървяха хванати за ръка. След това погледна с любопитство Меча, оценявайки дрехите и вида й. Шлиферът и баретата не говореха много, но Макс забеляза, че веднага погледна обувките и чантата й, сякаш я обвиняваше, че не я е грижа дали ги съсипва в дъжда.

— Питай я колко взема — прошепна Меча.

Докато го казваше, се беше навела към Макс с почти пламенна настоятелност, но без да изпуска от поглед жената. Той гледаше Меча объркан.

— Не е наша работа.

— Попитай я.

Жената чуваше разговора — говореха на испански — и може би беше отгатнала. Очите й гледаха ту към него, ту към нея, явно мислеше, че ги разбира. По подчертаните й с виолетово червило устни се изписа зачатък на усмивка, едновременно презрителна и насърчителна. Чантата и обувките на Меча вече нямаха значение. Вече не маркираха граници или разстояния.

— Колко? — попита Меча, преминавайки на френски.

С професионално спокойствие жената отговори, че това зависи от тях. От времето за услугата и желанията на кавалера. Или тези на госпожата. Премести се настрани, за да се предпази по-добре от водата, отдалечавайки се от светлината, след като погледна през рамо двойката, с ръка на бедрото.

— Да го направите с него, докато аз гледам — каза Меча с голямо хладнокръвие.

— Не си го и помисляй — протестира Макс.

— Млъквай.

Жената каза една цифра. Макс отново съзерцаваше дългите й, слаби крака, подчертани от тясната пола тип молив. За най-голямо свое съжаление, беше възбуден, но причината не беше в проститутката, а в поведението на Меча. За момент си представи стая, наета почасово в околностите, легло с мръсни чаршафи и как влиза в това слабо, гъвкаво тяло, а Меча, гола, го наблюдава внимателно. Как, все още влажен от другата жена, се обръща, за да проникне в нея. Отново да навлезе в онази жестока, генетично перфектна плът, която сега усещаше да тупти жадна до ръката си.

— Вземи я с нас — изведнъж настоя Меча.

— Не — каза Макс.

В „Негреско“, докато дъждът се усилваше и удряше силно по стъклата, двамата се нахвърлиха един върху друг с отчаяна и яростна страст, в нещо подобно на схватка: в ненаситно безмълвие, като изключим ръмженето, ударите и стоновете, изпълнено с разпалена и напрегната плът и хладка слюнка, прекъсвано от вулгарните думи, които Меча внезапно започваше да сипе с безсрамна убедителност в ухото на мъжа. Споменът за високата, слаба жена ги съпътстваше през цялото време, беше толкова силен, сякаш наистина беше там, гледаше или я гледаха, покорна пред телата им, отделящи пот и желание, свързани в упорита ярост.

— Щях да я удрям силно, докато се движиш вътре в нея — шепнеше задъхано Меча, лижейки потта от врата на Макс. — Щях да хапя гърба й, да я измъчвам… Да. За да я карам да вика.

В момент на неистово ожесточение тя удари лицето на Макс така, че му разкървави носа, а докато той се опитваше да спре кръвотечението, опръскало чаршафа с червени капки, тя продължи да го целува яростно, докато не му причини още болка, цапаше с кръв носа и устата си, полудяла като вълчица, която разкъсва с ожесточение плячката си. През това време той, сграбчил решетките на леглото, търсеше опорна точка, за да се овладее на ръба на пропастта, принуден да стиска зъби и да задуши воя на животинска мъка, стара като света, която извираше от вътрешностите му. Да забави колкото може неустоимото желание, невъзможността да се върне назад, желанието да потъне, докато загуби съзнание, без душа, без живот, без настояще, в дълбините на тази жена, която го влачеше към безумието и забравата.

— Пие ми се нещо — каза тя по-късно, запалвайки цигара.

Идеята допадна на Макс. Облякоха дрехите си, които миришеха силно на плът и секс, и слязоха по широкото стълбище към кръглото фоайе и бара, облицован с ламперия, където барманът Адолфо, испанец, тъкмо затваряше. Намръщеното му лице се разведри, когато видя кой идва: от години за Адолфо Макс беше част от онова подбрано братство (подбрано не по формални белези, нито пък по икономическия статус на клиента), чиито членове келнерите, таксиметровите шофьори, салонните управители, цветарите, ваксаджиите, хотелските портиери и всякакъв друг персонал, необходим, за да се случват нещата в големия свят, можеха да разпознават от пръв поглед по навик или по инстинкт. Това благоразположение не беше случайно. Осъзнавайки изгодата на свързаните с него съучастничества в живот като своя, Макс се опитваше да използва тези връзки във всеки удобен случай, с умело съчетание — обичайно за него — на непринудено приятелство, почтено отношение и подходящи бакшиши.

— Три пъти „Уест индиън“, Адолфо. Два за нас и един за теб.

Въпреки че барманът предложи да оправи една от масите (отново беше запалил заради тях бронзовите аплици по стените), те се настаниха на табуретките на бара, под дървената балюстрада на горния етаж и пиха в мълчание, много близо един до друг, гледайки се в очите.

— Миришеш на мен — коментира тя. — На нас.

Беше вярно. Мирисът беше осезаем, много натрапчив. Макс се засмя и се наведе към нея, бялата линия на зъбите разсече внезапно бронзовата му кожа, вече с набола брада. Въпреки че беше напудрила лицето си, преди да слезе, Меча имаше червеникави следи по брадичката, шията и устата си от допира с брадата му.

— Колко си красив, проклетнико.

Докосна носа му, който все още леко кървеше, а след това остави червена следа с пръст върху една от малките, бродирани салфетки, поставени на бара.

— А ти си мечта — каза той.

Отпи глътка от чашата си: питието беше перфектно и студено. Адолфо имаше изключителна ръка за коктейли.

— За теб съм мечтал, когато бях малък — добави той замислено.

Думите му прозвучаха искрено и наистина беше така. Меча го погледна внимателно с полуотворена уста, с учестено от вълнение дишане. Макс беше поставил едната си ръка на талията й, усещаше съвършената извивка на бедрото й под бледолилавия крепон.

— За всичко се плаща — пошегува се тя, прибирайки изцапаната с кръв салфетка.

— Надявам се вече да съм си платил. Ако не е така, сметката ще е унищожителна.

Тя сложи пръсти върху устните му, карайки го да замълчи, и каза:

— Goutons un рей се simulacre de bonheur[4].

Отново замълчаха. Макс се наслаждаваше на коктейла и на близостта на жената, на физическата близост на кожата и плътта й. На мълчанието, породено от скорошното удоволствие. Не беше привидно щастие, заключи сам за себе си. Наистина се чувстваше щастлив, доволен, че е жив, че нищо не беше попречило на пътя му дотук. На онзи дълъг, опасен, безкраен път. Мисълта да се отдалечи от нея будеше у него мъчително недоволство, граничещо с гняв. Поиска му се да бъде някъде далеч от двамата италианци и онзи Фито Мостаса. Пожела да види всички тях мъртви.

— Гладна съм — каза Меча.

И се обърна към Адолфо с погледа на човек, свикнал да има на свое разположение целия свят с всичко, което той предлага. Извини се на бармана заради тона си. Той каза, че по това време всичко било затворено. Въпреки това, след като помисли за момент, добави, че ако го последват, можело да се направи нещо по въпроса. След това загаси осветлението и със заговорнически поглед ги покани да го последват към задната врата. Заслизаха по зле осветени стълби, които водеха към мазето. Вървяха след него, хванати за ръка, доволни от неочакваното приключение.

Минаха през дълъг коридор и безлюдна кухня и стигнаха до маса, където до купчина лъскави тенджери имаше испански хамон.

— Истински „Серано“ от Алпухара — подчерта с гордост Адолфо, докато махаше кърпата, с която беше покрит наполовина обезкостеният бут.

— Добър ли сте с ножа, господин Макс?

— Много добър… Роден съм в Аржентина, представи си.

— Тогава започнете да режете, ако желаете. Ще ви потърся бутилка бургундско.

Едва влезли в стаята, Макс и Меча отново се съблякоха, нетърпеливо, съвкупявайки се с подновено желание, като че ли го правеха за първи път. През останалата нощ спаха неспокойно, галейки се при всяко събуждане, като всеки откриваше внимателно надигащото се желание на другия. След това, докато първите слънчеви лъчи се прокрадваха през прозореца, потънаха вече в друг, дълбок, изтощителен сън, и спаха спокойно, докато Макс не отвори очи, без да поглежда часовника. Отиде до прозореца. През завесите влизаше пепелява светлина, чуваше се шумът на дъжда, който продължаваше да вали навън. Едно самотно куче тичаше в далечината по каменистия плаж. Зад стъклата, изпръскани с капки, по които водата се стичаше на тънки струи, морето беше като метален лист, тънещ в оловносива мъгла, а мокрите корони на палмите се свеждаха меланхолично над блестящия асфалт на „Променад“. Тогава Макс се обърна, за да види още веднъж спящата гола жена, красивото, проснато по корем тяло сред смачканите чаршафи и видя в онази сиво-синкава светлина, мръсна от есенния дъжд, предзнаменование, че скоро ще я загуби завинаги.

Както е известно на Макс, съветската делегация не е настанена в самия хотел „Витория“ в Соренто, а в сградата с апартаменти до парка. Според сведенията, получени от рецепциониста Спадаро, всички апартаменти там са заети от руснаците. Михаил Соколов е настанен най-горе: просторен апартамент с балкон, от който над големите столетни борове, зад главните сгради на хотела, които се намират на пътя по скалистия бряг, се вижда панорамата на неаполския залив. Там живее шампионът и подготвя партиите с помощниците си.

Седнал под една обвита с бръшлян пергола, със стар „Dienstglaser der Wehrmacht“[5], взет назаем от капитан Тедеско, Макс проучва сградата, преструвайки се, че наблюдава птичките. Заключението не е никак успокояващо: да се влезе по нормален начин изглежда невъзможно. Прекара миналия следобед, убеждавайки се в това, и след вечеря го разказа на Меча Инсунса, докато седяха на същото това място в градината. Свитата на руснака обитава долните етажи, обясни Макс, сочейки светещите прозорци. Има само едно стълбище и един асансьор, излизащи в едно общо преддверие. Осведомен съм, че там винаги има някой, който стои и пази. Никой не може да стигне незабелязано до стаята на Соколов.

— Трябва да има някакъв начин — възразява Меча. — Този следобед е поредната партия.

— Опасявам се, че е прекалено рано. Все още не знам как да го направя.

— Вдругиден ще играе пак, ще свършат късно вечерта… Тогава ще имаш време. Винаги си успявал да се справиш с ключалките. Имаш ли… не знам, инструменти? Шперц?

В начина, по който Макс свива рамене, има професионална гордост, изградена през годините.

— Проблемът не е в ключалките. Тази на външната врата е модерна „Yale“, лесна за отваряне. Другата, на апартамента, е още по-лесна: обикновена, стара. — Замълчава, загледан с тревожен поглед към сградата в сянка. Поглед на алпинист, който съзерцава стръмния склон на планината. — Проблемът е да стигна дотам — обобщава той. — Да се кача, без да се усети нито един проклет болшевик.

— Болшевик — тя се изсмива. — Вече никой не говори така.

Припламване. Меча пали цигара. Третата, откакто е в градината.

— Макс, трябва да опиташ. Правил си го и друг път.

Тишина. Носи се лекият тютюнев дим.

— Спомни си Ница — припомня тя. — Къщата на Сузи Фериол.

Забавно е, мисли си той. Или парадоксално — да го използва като аргумент.

— Не беше само Ница — отговаря спокойно. — Но бях на половината на сегашните си години. — Замълчава за момент, пресмятайки невероятните вероятности… В тишината на градината се долавя далечна музика, която идваше от някой бар на площад „Тасо“. — Ако ме хванат… — Отново замълча мрачно. Всъщност почти не беше в състояние да изрече тези думи на висок глас.

— За теб ще е лошо — призна тя. — Без съмнение.

— Не ме интересува много, че ще се проваля — усмихва се неспокойно, сякаш се присмива на себе си. — Но си мислех… Страх ме е да не отида в затвора.

— Колко странно е да те чувам да казваш това.

Наистина изглеждаше изненадана. Той направи безразличен жест.

— И друг път съм бил изплашен, но сега съм на шейсет и четири.

В далечината музиката продължаваше да свири. Бърза, модерна. Прекалено далечна, за да може Макс да разпознае мелодията.

— Това не е като на кино — продължи. — Не съм Кари Грант, от онзи абсурден филм, където играе ролята на крадец по хотели… Истинският живот никога няма щастлив край.

— Глупак. Ти беше много по-привлекателен от Кари Грант.

Хванала го е за едната ръка и я стиска нежно между своите: фини и кокалести. А също така и топли. Макс продължава да слуша внимателно музиката в далечината. Разбира се, че не е танго, заключава той, правейки гримаса.

— Знаеш ли… Ти си тази, която прилича на онова момиче, актрисата. Или може би тя приличаше на теб… Винаги ми е напомняла на теб: слаба, елегантна. Все още приличаш на нея. Да… Или тя прилича на теб.

— Макс, той е твой син. Бъди сигурен поне в това.

— Може и да е — отговаря той. — Само че…

Вдига ръката на жената до лицето си, подканвайки я да го докосне. Да усети следите на времето.

— Може да има друг път — допирът й прилича на милувка. — Може би трябва да го проучиш утре, на дневна светлина. И ще ти хрумне нещо.

— Ако има друг начин… — той почти не я слуша. — Ако аз бях по-млад и подвижен… Опасявам се, че условията са прекалено много.

Меча отдръпва ръката си.

— Макс ще ти дам всичко, каквото имам. Колкото ми поискаш.

Поглежда я отново, изненадан. В тъмнината виждаше профила й, очертан от далечните светлини и огънчето на цигарата.

— Така се казва, разбира се — отбелязва той.

Профилът се раздвижва. Двойно, меднозлатисто проблясване, насочено към Макс. Очите на жената са втренчени в него.

— Да, така се казва — огънчето на цигарата припламва два пъти. — Но ще ти го дам. Бих ти го дала.

— Включително и чаша кафе в къщата ти в Лозана?

— Разбира се.

— Заедно с перлената огърлица?

Отново дълго мълчание.

— Не ставай глупав.

Огънчето пада на земята и угасва. Тя отново хваща ръката му. Далечната музика от площада е спряла.

— Проклет да съм — казва той. — Караш ме да се държа галантно като някой глупак. Караш ме да се чувствам по-млад.

— Опитвам се.

Колебае се малко. Вече само малко. Челюстите го болят от стискане, в опит да сдържа онова, което е на път да признае.

— Меча, нямам пукнат сантим.

Тя изчаква да минат няколко секунди.

— Знам.

Макс остава без дъх. Стъписан и изумен.

— Как така знаеш? — вътрешното избухване най-накрая се случва и се превръща в паника. — Какво знаеш? Какво?

Иска да се освободи от ръката й, да се изправи. Да избяга оттам. Но тя нежно го задържа.

— Че не живееш в Амалфи, а тук, в Соренто, че работиш като шофьор в един дом, „Вила Ориана“, че през последните години нещата не са се развили добре за теб.

За щастие съм седнал, мисли Макс, облегнал се със свободната си ръка на пейката. Щях да падна като талпа на земята. Като някой глупак.

— Проучих те, когато се появи в хотела — заключи Меча.

Объркан е. Опитва се да си изясни мислите и чувствата си: унижение, срам. Покруса. Толкова дни, изпълнени с ненужни преструвки, през които се правеше на глупак. Надуваше се като палячо.

— Знаела си го през цялото време?

— Почти през цялото.

— И защо се включи в играта ми?

— По много причини. Първо от любопитство. Прекрасно беше да разпозная онзи, същия Макс от едно време: елегантен, непочтен и аморален. — Замълчава за момент. Ръката му все още е между нейните. — Освен това ми е приятно с теб — добавя накрая. — Винаги е било така.

Макс освободи ръката си и се изправи.

— Другите знаят ли?

— Не. Само аз.

Има нужда от въздух. Да диша дълбоко, да се разсее от противоречивите емоции. Или може би има нужда от питие. Нещо силно. Да го разтърси, за да дойде на себе си.

Меча остава спокойно на мястото си.

— Ако Хорхе не беше замесен, при други обстоятелства… Е, добре, щеше да е забавно. Да съм с теб. Да разбера какво целиш. Докъде мислиш да стигнеш. — Замълчава за момент. — Какво беше намислил?

— Сега не съм сигурен. Може би да си припомним старите времена.

— В какъв смисъл?

— Може би във всеки.

Тя става бавно. Макс отбелязва, че това й струва известно усилие.

— Старите времена умряха. Мина им модата, също като на нашето танго. Мъртви са, като твоите момчета от едно време или като теб самия… Като нас.

Беше се хванала за ръката му по същия начин, както преди двадесет и девет години, през нощта, когато бяха в „Ловуващи лъвове“, в Ница.

— Това ме ласкае — добавя тя. — Да те виждам как възкръсваш заради мен.

Хваща едната му ръка и я поставя нежно върху устните си. Приятно дихание. В гласа й се долавя усмивка.

— Да се опитам да те погледна отново така, както те гледах някога.

Слънцето вече е високо. Залепил бинокъла за лицето си, Макс продължава да изучава блока с апартаменти до хотел „Витория“. Току-що бе обиколил сградата, наблюдавайки внимателно вратата към главната алея, а сега се намира сред бугенвилии и лимонови дръвчета, проучвайки другата страна. В близост има езерце и малък параклис с пейка. Приближава се към параклисчето и оттам наблюдава страната, която преди това беше скрита. Сега пред него се открива цялата фасада заедно с балкона на Соколов и корниз от червеникави тухли, покрай който минава водосточен улей, а отгоре се откроява антената на гръмоотвод. Водосточен улей и гръмоотвод, заключва Макс. Нужен им е някой, който да се качва и да ги поддържа в подходящо състояние. С искрица надежда оглежда всеки метър от фасадата. И това, което вижда, го кара да се усмихне по стария начин, подмладява го, сякаш изтрива следите на времето от лицето му: от градината нагоре водят вградени в стената железни стъпала.

Макс слага бинокъла в калъфа и се приближава към сградата, все едно че се разхожда. Щом стига под стъпалата, вдига поглед. Ръждясали са, петна от ръжда има и по стената, но изглеждат стабилни. Първото е близо до земята, върху една цветна леха. Разстоянието до покрива е четиридесет метра, а стъпалата не са много раздалечени едно от друго. Усилието изглежда приемливо: десет минути за изкачване на тъмно с всички предпазни мерки. Казва си, че няма да е зле да носи едно въже с карабинка, което да му позволи да се осигури по средата и да почине, ако се измори прекалено. Другата част от екипировката няма да е обемна: лека раница, въже за алпинизъм, няколко инструмента, фенерче и необходимото облекло. Поглежда часовника. По това време магазините в центъра и железарията „Порта Марина“ вече са отворени. Ще има нужда и от маратонки и боя за обувки, за да боядиса всичко в черно.

Също като в най-добрите моменти, мисли си той, докато обръща гръб на сградата и се отдалечава през градината; вълнуващо е да действа както преди, и дори самата неизбежност на действието: старото, познато гъделичкане на неизвестността, което успокояваше с едно питие или цигара, когато светът все още беше ловен периметър, запазен за интелигентните и дръзките. Когато животът имаше аромат на турски тютюн, на коктейли в изискания бар на някой „Палас“ и на женски парфюм. На удоволствие и опасност. И сега, докато си спомня това, Макс има чувството, че с всяка крачка, която прави, пристъпва все по-леко, възвръщайки си някогашната подвижност. Но не това е най-хубавото. Когато гледа пред себе си, установява, че си е възвърнал сянката.

Слънцето, което се процежда през високите корони на боровете, я проектира на земята, отново дълга и ясно очертана, каквато беше преди. Лежи в краката му, както едно време. Без възраст, без старчески петна и умора. Без лъжи. Възвърнал си изгубената сянка, старият салонен танцьор започва да се смее така, както не го е правил от много време.

[1] Игра на карти, вариант на покера. — Б.пр. ↑

[2] Удар от трудна позиция в карамбола. — Б.р. ↑

[3] Херцог Карл-Феликс Савойски (1765–1831), крал на Сардиния от 1821 до 1831 г. — Б.р. ↑

[4] Да се насладим малко на това привидно щастие — думи на поета символист Арманд Годой (1880–1964). Роден в Куба, работил и живял до смъртта си в Париж. — Б.р. ↑

[5] Бинокъл на вермахта. — Б.пр. ↑

11.
Нрави на стар вълк

Над Ница продължаваше да вали. Сред сумрачната, матова светлина, която обгръщаше стария град, простряното по балконите пране висеше като волани от тъжно съществуване. Със закопчан до шията шлифер и с разтворен чадър, Макс Коста прекоси площад „Джезу“, избягвайки локвите, в които плющяха дъждовните капки. Запъти се към каменните стълби на църквата. Мауро Барбареско беше там. Стоеше облегнат на затворената врата, с ръце в джобовете на лъщящия от дъжда дъждобран и гледаше внимателно изпод периферията на прогизналата си от вода шапка.

— Тази нощ ще е — каза Макс.

Италианецът не проговори, а последван от Макс, се отправи към улица „Дьо ла Дроат“. На ъгъла имаше бар, а два входа по-нататък — пасаж, тесен и тъмен като тунел. Те прекосиха в мълчание вътрешния двор и се изкачиха на втория етаж. Дървеното стълбище скърцаше под краката им. На площадката Барбареско отвори една врата и покани Макс да влезе. Макс подпря чадъра на стената, свали си шапката и изтръска дъждовните капки. Жилището, мрачно и неуютно, беше вмирисано на варени зеленчуци, както и на мокри и мръсни дрехи. Коридорът водеше към кухня, към друга открехна врата, зад която се виждаше спалня с неоправено легло, и към всекидневна с две стари кресла, скрин, столове и кухненска маса с остатъци от закуска. Седнал на масата, с разкопчана жилетка и със запретнати над лактите ръкави на ризата, Доменико Тинянело разглеждаше карикатурния комикс на вестник „Гренгоар“.

— Казва, че ще го направи тази нощ — каза Барбареско.        Меланхоличното изражение на другия като че ли леко се оживи. Кимна в знак на съгласие, остави вестника върху масата и посочи на Макс кафеварката, до която имаше две мръсни чаши, стъкленица със зехтин и чиния с трохи от препечен хляб. Разкопчавайки шлифера си, Макс отклони поканата. През отворения прозорец проникваше прашна виделина, недостатъчна да освети ъглите на стаята. Сваляйки шлифера си, Барбареско се отправи към прозореца. Надникна през него, застанал в очертанията на правоъгълника мътна светлина.

— Какво става с вашия испански приятел? — попита той, след като хвърли поглед навън.

— Нито ми е приятел, нито съм го виждал оттогава — отвърна Макс спокойно.

— От срещата на пристанището?

— Точно така.

Италианецът беше метнал дъждобрана си върху облегалката на един стол, без да го е грижа за капките вода, които образуваха локви по паркета.

— Направихме някои проучвания — рече той. — Всичко, което ви е казал, е истина: радиостанцията на националистите в Монте Карло, намерението да закарат кораба „Лучано Канфора“ в републиканско пристанище… Единственото, което не можем да установим засега, е неговата истинска самоличност. Нашите тайни служби нямат регистриран никакъв Рафаел Мостаса.

Макс направи неутрален жест. Жест на равнодушно крупие.

— Предполагам, че бихте могли да го следите. Знам ли… Да го снимате.

— Може и да го сторим — Барбареско се усмихваше странно. — За да го направим обаче, е необходимо да знаем кога ще се срещне с вас.

— Нямаме предварителна уговорка. Появява се и ми предлага да се срещнем, когато поиска… Последния път го направи чрез бележка, оставена в портиерната на „Негреско“.

Италианецът го погледна изненадан.

— Не знае ли, че днес ще бъдете в къщата на Сузана Фериол?

— Знае, но не каза нищо.

— Как мисли тогава да получи документите?

— Нямам абсолютно никаква представа.

Италианецът размени слисан поглед с колегата си и отново погледна Макс.

— Малко странно е това, нали?… Имам предвид нехайството му пред възможността да ни казвате всичко. И че дори ви подтиква да го направите. А и фактът, че днес не се появява, също е любопитен.

— Вероятно — съгласи се Макс равнодушно. — Но това все пак не е моя работа. Вие сте шпионите.

Извади табакерата, отвори я и се загледа в нея замислен, като че ли в този момент беше от особено значение дали ще избере една или друга цигара. Накрая сложи една в уста и прибра табакерата, без да предложи на другите.

— Предполагам, че сте запознати с неговата дейност — вметна той, щраквайки със запалката.

Барбареско се запъти към светлината, която идваше от прозореца. Още веднъж се надвеси и се огледа. Изглеждаше притеснен. Не липсваха нови поводи за безпокойство.

— Без съмнение, необичайно е да разкрива играта си по този начин.

— Може би иска да го предпази — предположи колегата му.

— Мен ли? От кого?

Доменико Тинянело се загледа безмълвен в косъмчетата по ръцете си. Отново беше замлъкнал, като че ли усилието да си отваря устата го беше изтощило.

— От нас — на свой ред отговори Барбареско. — От своите хора. От вас самия.

— Ами когато си го изясните, уведомете ме. — Макс спокойно изпусна кълбо цигарен дим. — Имам други неща, за които да мисля.

Италианецът седна в едно от креслата. Замислен.

— Няма да ни изпързаляте, нали? — каза той накрая.

— Мостаса или аз?

— Вие, естествено.

— Е, кажете ми как бих могъл. Нямам избор. Само че на ваше място бих се опитал да открия този тип и да си изясним веднъж завинаги нещата.

Барбареско отново се спогледа с колегата си. След това насочи враждебен поглед към дрехите, които се показваха под отворения шлифер на Макс.

— Да си изясним нещата… Казано от вас, звучи елегантно.

Тези двамата, помисли си пак Макс, с измачканите им дрехи, с видимите следи от умора под зачервените очи и зле избръснати лица, винаги изглеждаха, като че ли са прекарали безсънна нощ. Вероятно така си и беше.

— А сега към същественото — допълни Барбареско. — Как смятате да влезете в къщата?

Макс се загледа в мокрите обувки на италианеца, чиито подметки в предната част бяха протрити. При целия този дъжд чорапите му сигурно бяха подгизнали.

— Това си е моя работа — отвърна той. — Трябва да знам обаче къде ще се видим, за да ви предам писмата. Ако се добера до тях. Ако операцията мине добре.

— Това място е подходящо. Ще бъдем тук през цялата нощ, ще чакаме. Долу в бара има телефон. Един от нас може да остане там, докато затворят, за в случай, че настъпят промени или нещо непредвидено… Ще успеете ли да влезете безпроблемно в къщата?

— Предполагам, че да. Организирана е вечеря в Симие, близо до стария хотел „Реджина“. Сузана Фериол е сред поканените. Това ми осигурява достатъчно време за действие.

— Имате ли всичко?

— Всичко. Връзката ключове, която донесе Фосатаро, е перфектна.

Тинянело бавно вдигна поглед и се взря в Макс.

— Бих искал да видя как го правите — каза той неочаквано. — Как отваряте този сейф.

Макс повдигна учудено вежди. Проблясък на жива заинтересованост проясни меланхоличното южняшко лице на италианеца. Така изглеждаше почти симпатичен.

— Аз също — присъедини се неговият колега. — Фосатаро ни каза, че вие сте много добър в тези неща… Спокоен и невъзмутим, такива бяха неговите думи. По отношение на сейфовете и на жените.

Напомнят ми на нещо, помисли си Макс. В главата му тези двамата се асоциираха с някакъв образ, който не успяваше да фокусира напълно. Образ, съответстващ на техния облик и маниери, който убягваше на Макс.

— Ще ви бъде скучно да ме гледате — каза. — И в двата случая става дума за бавни и рутинни дейности. Въпрос на търпение.

На лицето на Барбареско се появи усмивка. Очевидно оцени подобаващо отговора.

— Пожелаваме ви много късмет, господин Коста.

Макс го удостои с продължителен поглед. Най-накрая беше успял да се натъкне на образа, който търсеше: мокри кучета под дъжда.

— Предполагам — извади отново табакерата от джоба си, разтвори я и я предложи на другите, — че ми го пожелавате искрено.

Тя се появява привечер, когато Макс подготвя екипировката за нощната акция. Той чува, че се звъни, поглежда през шпионката, облича сакото си и отваря вратата. Меча Инсунса е там, с усмивка на устните, с ръце в джобовете на плетената жилетка. Жест, който прилича на онзи от далечната утрин отпреди почти четиридесет години, в пансиона „Кабото“ в Буенос Айрес, когато тя дойде да го види под претекст, че иска да си вземе ръкавицата, която сама беше сложила в джоба на сакото му и оформила като бяло цвете, преди той да излезе и изтанцува тангото в „Ла Феровиария“. А може би Макс беше този, който смесваше миналото с настоящето. Дори начинът, по който тя влиза и се движи из стаята, спокойна, любопитна, наблюдаваща внимателно всичко, наподобява маниера й отпреди. Накланянето на главата, за да огледа оскъдния и подреден свят на Макс, заставането пред отворения прозорец, пред който се разкрива пейзажът на Соренто, или пък заставането на усмивката върху устните й, когато разглежда предметите, струпани върху леглото му: малка и лека раница, фенерче, найлоново алпийско въже с дължина тридесет метра и с предварително направени възли, торба с инструменти, тъмни дрехи и спортни обувки, които същия този следобед сам беше боядисал с черна вакса. Оглежда всички тези предмета, които Макс беше подредил с методичната старателност на военен, подготвящ се за битка, с измамната илюзия, че с този стар ритуал преди военен поход ще си възвърне гъдела от трескавото очакване пред скорошната акция.

— Боже мой — казва тя. — Наистина ще го направиш.

Произнася думите замислена, възхитена, като че ли до този момент не е вярвала напълно на обещанията на Макс.

— Разбира се — отговаря простичко той.

Няма нищо неестествено, нито пък фалшиво в тона му. Не се стреми да заема героични пози. Откакто е взел решение и е открил по какъв начин да действа, или по-точно си мисли, че го е открил, се намира в състояние на душевен мир. Приел е, че ще стане това, което е предопределено да стане. Старите прийоми и жестовете, шито в едно друго време се свързваха с младостта и жизнеността, през последните часове му бяха възвърнали впечатляваща сигурност в собствените сили. Усещаше блажен покой, и стар, и обновен, в който рисковете на авантюрата, опасностите от грешка или лош късмет се размиваха в напрежението от неизбежното. Нито Меча Инсунса, нито Хорхе Келер, нито пък шахматната книга на Михаил Соколов заемаха първостепенно място в мислите му. Интересува го само ръкавицата, която Макс Коста, или онзи, който той беше някога, хвърляше предизвикателно в лицето на сивокосия мъж, който от време на време го гледа скептично от огледалото.

Тя продължава да го наблюдава внимателно. С нов поглед, открива Макс. Или може би с такъв, какъвто вече бе смятал за невъзможен.

— Партията започва в шест часа — казва тя накрая. — Ако всичко върви по план, ще разполагаш с два часа тъмнина. А ако имаш късмет, и с малко повече.

— А може би и по-малко?

— Възможно е.

— Синът ти знае ли какво ще правя?

— Не.

— А Карапетян?

— Също не.

— Какво става с Ирина?

— Подготвили са с нея дебют, който няма да се осъществи, или поне не изцяло. Руснаците ще решат, че в последния момент Хорхе е променил плана.

— Няма ли да се усъмнят?

— Не.

Тя докосва алпийското въже, като че ли иска да му подскаже необичайни ситуации, каквито до момента той не си е представил. Изведнъж придобива неспокоен вид.

— Макс, чуй… Това, което каза преди, е вярно. Партията може да приключи по-рано от предвиденото. Едно неочаквано реми с вечен шах или отказване на противника… Рискуваш да си още там, когато Соколов и хората му се върнат.

— Разбирам.

Меча изглежда още по-разколебана.

— Ако видиш, че нещата се усложняват, забрави за книгата — казва. — Излез оттам възможно най-бързо.

Погледът му е изпълнен с признателност. Чутото го радва. Този път неговият манталитет на стар измамник не му позволява да устои на изкушението да озари лицето си с подходящата хладнокръвна усмивка.

— Надявам се на дълга партия — казва той. — С анализ постмортем, както се изразявате вие.

Тя гледа торбата с инструментите, която съдържа половин дузина полезни пособия, включително и диамантено острие за рязане на стъкло.

— Защо го правиш, Макс?

— Той е мой син — отговаря Макс, без да се замисля. — Ти го каза.

— Лъжеш. Изобщо не те интересува дали ти е син или не.

— Може би го дължа на теб.

— Да ми го дължиш? Ти?

— Възможно е да съм те обичал, в такъв случай.

— В Ница?

— Винаги.

— Странен начин на изразяване на чувства, приятелю мой… Странен и тогава, и сега.

Меча е седнала на леглото до екипировката на Макс. Изведнъж той чувства необходимост да й обясни отново онова, което тя много добре знае; да допусне да се появи отново частица от предишното озлобление.

— Никога не си се питала как хората без средства възприемат света, нали? Как отварят очи сутрин и се изправят лице в лице с живота.

Тя го гледа изненадана. В тона на Макс няма грубост, а непоколебима убеденост. Обективност.

— Ти никога не си се изкушавала — продължава той, — да поведеш лична война срещу онези, които спят спокойно, без да се притесняват за това какво ще ядат утре… Срещу онези, които идват при теб, когато си им необходим и те величаят, когато им е удобно, а след това не ти позволяват да държиш главата си изправена.

Макс се е доближил до прозореца. Посочва пейзажа на Соренто и луксозните вили, накацали по зелените хълмове на нос Капо.

— А аз — да, аз се изкуших — добавя той. — И дори имаше моменти, в които вярвах, че мога да победя. Да престана да бъда публично оскърбяван сред този абсурден карнавал… Да чувствам допира на качествена кожа върху седалките на луксозните автомобили, да пия шампанско в чаши от фин кристал, да галя красиви жени… Всичко онова, което двамата ти съпрузи и ти самата, по силата на глупавата и чиста случайност, сте притежавали от самото начало.

За миг спира и се обръща, за да я погледне. В този ракурс, озарена от светлината, седнала на леглото, отново изглежда почти красива.

— Ето защо никога не е имало никакво значение дали съм те обичал или не.

— Но за мен щеше да има.

— Ти можеше да си позволиш и този лукс. Аз трябваше да мисля за други неща. А да обичам не беше най-неотложното от тях.

— А сега?

С примирен вид той се приближава към нея.

— Преди два дни ти го казах. Провалих се. Сега съм на шестдесет и четири години, изморен съм и ме е страх.

— Разбирам… Да, естествено. Правиш го заради себе си. Заради онова, което те доведе в този хотел. Всъщност мотивът ти дори не съм аз.

Макс е седнал до жената на ръба на леглото.

— Ти си — възразява. — По косвен начин, може би. Заради онова, което беше, и онова, в което се превърнахме… Заради онова, което бях аз.

Тя го гледа почти нежно.

— Как живя през всичките тези години?

— Имаш предвид годините на провала? Ами… отстъпвах бавно до мястото, на което ме виждаш сега. Като разбита войска, която се отбранява, а междувременно малко по малко се разпада.

За миг Макс е изкушен от обичайния си навик да съпроводи думите с героична полуусмивка, но се отказва. Излишно е. Всичко, което каза, е истина. И знае, че тя го знае.

— След войната имах добър период — продължава той. — Възможности за бизнес, възстановяване, нови постъпления. Всичко това обаче беше мираж. На сцената се появяваха друг тип хора. Друг вид мръсници. Не по-изпечени, просто по-груби. Дори, според мястото и случая, да бъдеш грубиян се превърна в печеливша карта… Струваше ми много усилия да се пригодя и допуснах грешки. Повярвах на хора, на които не биваше да вярвам.

— Беше ли в затвора?

— Да, но това не беше от значение. Моят свят изчезваше. Или по-скоро, едва го бях докоснал с върха на пръстите, и той вече беше изчезнал. А не си дадох сметка.

Седнал много близо до жената, която внимателно го слушаше, Макс продължи известно време да говори за това. Десет или петнадесет години, сбити в малко думи: обективен и кратък разказ за един сумрачен период. Комунистическите режими, добавя той, сложили точка на стария свят в Централна Европа и на Балканите, така че той опитал отново късмета си в Испания и Южна Америка. Без успех. Удобен случай му се удал в Истанбул, където станал съдружник на един собственик на барове, кафенета и кабарета, но и в това не сполучил. После за малко пребивавал в Рим и се издържал като застаряващ компаньон на дами; нещо като елегантна примамка за американски туристки и треторазредни чуждестранни актриси: придружавал ги в „Стрега“ и „Дони“ по „Виа Венетия“, в ресторантите „Ла Фортунато“, в близост до Пантеона, „Ругантино“ в Трастевере, или ги съпровождал по „Виа Кондоти“, когато пазарували. Било работа на комисионна.

— Последният що-годе сполучлив удар нанесох преди няколко години в Портофино — добавя той в заключение. — Или така ми се струваше. Успях да спечеля три милиона и половина лири.

— От жена?

— Спечелих ги и толкова. Другото няма значение. Два дни по-късно пристигнах в Монте Карло и се настаних в евтин хотел. Имах известни предчувствия. Същата онази нощ отидох до казиното и си напълних джобовете с жетони. В началото ми вървеше и реших да рискувам. Последваха дванадесет несполуки и станах от масата треперещ.

Меча го наблюдава внимателно. Учудена.

— И в казиното изгуби всичко?

В помощ на Макс идва обичайната усмивка на опитен мъж, предизвикателна и съучастническа.

— Все още ми оставаха два жетона по петнадесет хиляди франка, така че смених масата и отидох в друга зала, опитвайки се да възстановя загубеното. Топчето вече се въртеше, а аз държах жетоните в ръка и не се решавах да заложа. Накрая се престраших и така загубих всичко… Шест месеца след тази случка вече работех като шофьор в Соренто.

Усмивката бавно се беше изпарила. Сега устните му са сковани от безмерно отчаяние.

— Казах ти, че съм изморен, но не ти казах колко.

— Каза също, че се страхуваш.

— Сега вече по-малко, или така ми се струва.

— Знаеш ли, че възрастта ти съвпада съвсем точно с броя на шахматните полета?

— Не ми е хрумвало.

— Ами да, така е. Как мислиш? Може да е добър знак.

— Или лош. Като в онзи случай с последната ми игра на рулетка.

За миг Меча се умълчава. После навежда глава, гледа ръцете си със старческите петна по тях.

— Веднъж в Буенос Айрес, преди петнадесет години, видях мъж, който приличаше на теб. Походката и движенията му бяха същите като твоите. Седях в бара на хотел „Алвеар“ с приятели. Видях го да излиза от асансьора… Грабнах си палтото и го последвах. За ужас на всички. Петнадесет минути вярвах, че наистина си ти. Следвах го до „Реколета“ и видях, че влезе в „Ла Биела“, кафенето на автомобилистите, което се намира на ъгъла. Влязох след него. Беше седнал до един от прозорците. Вдигна поглед и ме видя, докато се приближавах към него… И видях, че не си ти. Подминах го, излязох през другата врата и се върнах в хотела.

— И това бе всичко?

— Да, всичко. Сърцето ми обаче биеше в гърдите ми така бясно, като че ли щеше да изхвръкне.

Гледат се отблизо, със спокойна настойчивост. В друго време и при други обстоятелства, мисли си той, този би бил перфектният момент, в който, облакътени на елегантен бар, биха поискали по още едно питие или биха се целунали. Много нежно, приближавайки бавно лицето си, тя го целува. По бузата.

— Бъди внимателен тази нощ, Макс.

Дъгата от електрическите лампи по „Алеята на англичаните“ се отдалечаваше в огледалото за обратно виждане, очертавайки мъгливия мрак над залива на Ница. Макс подмина Лазарето и „Ла Резерв“, паркира колата до морето, на мястото, от което денем се разкрива прекрасна гледка, спря чистачките и загаси фаровете. Капките, които се стичаха от върховете на боровете, почукваха по капака на колата, „Пежо 201“, взето под наем същия онзи следобед. След като си погледна часовника на пламъка от кибритената клечка, той остана неподвижен, изпушвайки една цигара, докато очите му привикваха с тъмнината. Шосето, което обхожда възвишението Борон, беше безлюдно.

Най-сетне се реши. Хвърли цигарата и излезе от колата с пакет под мишницата и с тежката торба с инструменти, която висеше на рамото му. От шапката му се стичаха капки. Вдигна яката на тъмния си дъждобран. Носеше изцяло черни дрехи, пуловер и панталони. Светли бяха само брезентовите кецове с гумена подметка, които обикновено му бяха удобни, но сега подгизнаха още при първите крачки. Повървя по шосето, прегърбен под дъжда. Когато се приближи до вилите, които се открояваха в тъмнината, се спря, за да се ориентира. В близост имаше една-единствена ориентировъчна светлина: мъгливият ореол на електрически фенер, който светеше пред къща с висока ограда. За да не попадне в обсега му, Макс се отклони от пътя и пое по стръмна пътечка, която криволичеше между столетници и храсти. Опипваше терена с ръце, за да не се подхлъзне и да не падне във водата, която се разбиваше в скалите под краката му. На два пъти в пръстите му се забиха бодли. Облиза раничките и усети вкуса на кръв. Дъждът доста го притесняваше, но когато отново излезе на шосето забеляза, че беше понамалял. Сега слабата светлина оставаше зад гърба му, назъбвайки в контражур ъгъла на един зид. А на трийсет стъпки по-нататък, потънала в мрака, се издигаше къщата на Сузана Фериол.

Клекна до тухления зид под силуетите на няколко палми. После отвори пакета, който съдържаше дебело вълнено одеяло. След като го уви и стегна заедно с чантата около тялото, за да не му пречат, се изкачи по един от мокрите стволове. Разстоянието между него и зида беше по-малко от метър, но преди да го щурмува, хвърли сгънатото одеяло върху горния ръб на оградата, покрит с парчета от начупени бутилки. Скочи върху одеялото. Под краката си усети обезвредените стъклени остриета и тупна от другата страна, търкаляйки се, с цел да омекоти удара и да не контузи краката си. Изправи се, мокър до кости. Изтръска водата и калта от дрехите си. Бледа светлина блещукаше в далечината между дърветата и градинските растения. Тя осветяваше кованата порта до шосето, къщичката на пазача и каменната пътечка, която водеше към кръглата площадка пред главния вход. Макс заобиколи къщата отзад, като се придържаше далеч от осветената зона. Движеше се внимателно, не искаше да вдига прекалено много шум, прецапвайки през локвите или спъвайки се в цветните лехи и големите саксии. Каза си, че заради дъжда и калта ще остави стъпки навсякъде в къщата и извън нея, както и следи от гумите на пежото, което беше спрял наблизо. Не можеше да не мисли притеснен за това, докато си сваляше дъждобрана и шапката, защитен от един малък навес под прозореца, който предвиждаше да щурмува. Колкото и да се забавеше Сузана Фериол на вечерята в Симие, нямаше начин промъкването му в къщата да остане незабелязано. С повечко късмет обаче, когато полицията пристигнеше и започнеше да оглежда следите, той вече би трябвало да е далеч.

Нощта току-що се беше спуснала над Соренто. Луната все още не се е появила и това улеснява плана на Макс. Когато слиза от стаята си в хотел „Витория“ с голяма пътна чанта в ръка и сако върху тъмните си дрехи, дежурният на рецепцията, зает с разпределянето на писмата и поставянето им в чекмеджетата, почти не го забелязва. Фоайето и стъпалата, които водят към градината, са безлюдни. Всички са насочили вниманието си към шахматната партия между Келер и Соколов, която се разиграва в салона на хотела. Излязъл вече навън, Макс минава близо до микробуса на националното радио и телевизия RAI, стига до градината и непринудено се отдалечава по пътя, който води към външната ограда и площад „Тасо“. По средата на участъка, когато вижда светлините на движещите се коли и фенерите на площада, се отклонява и търси параклисчето, откъдето преди два дни наблюдаваше апартаментите, в които се помещава руската делегация. Сега сградата тъне в мрак, има само един запален фенер на главния вход и един светещ прозорец на втория етаж.

Сърцето на Макс бие настойчиво, прекалено бързо, като лудо. Сякаш е изпил десет кафета. Всъщност, това, което изпи преди половин час, бяха две хапчета „Макситон“, закупени без рецепта, благодарение на вдъхващата му доверие усмивка, от аптеката на булевард „Италия“, с убеждението, че в следващите часове няма да му дойдат зле допълнителни енергийни запаси и яснота на мислите. Въпреки това, докато си поема дълбоко дъх и чака неподвижен, опитвайки се да успокои сърцето си, тъмнината наоколо, предстоящото предизвикателство, съзнанието за възрастта, която пристиска бронхите и втвърдява артериите, му натрапват безпокойство, напомнящо по-скоро терзание. Неувереност, която граничи със страх. В самотата и сенките на градината всяка предвидена стъпка сега изглежда безразсъдна. За миг остава неподвижен и угнетен, докато неравномерните удари на сърцето му стават отново ритмични. Трябва да взема решение, мисли си той. Да се върна или да продължа. Времето ме притиска. С примирен жест дърпа ципа на торбата и изважда раницата, която се намира вътре, отваря я и си събува обувките, за да ги замени със спортните, боядисани с вакса. Сваля и сакото си, слага го в торбата при обувките и я скрива в храстите. Сега е изцяло облечен в черно, прикрива и светлото петно на посивялата коса с тъмна копринена кърпа, която завързва на главата си. Затяга на кръста си найлоново въже със стоманена карабинка, за да се подсигури срещу внезапна умора при изкачването. Ама че смешно изглеждам така, мисли, и по лицето му се появява саркастична усмивка. На моите години да си играя на елитен cambrioleur… За бога. Ако ме види доктор Хугентоблер сега, ще повярва ли, че неговият уважаван шофьор се катери по стени. След това, оставяйки се на случайността, слага раницата на гърба си, поглежда в едната и в другата посока, излиза от параклисчето и се приближава към сградата, под прикритието на възможно най-дебелата сянка на лимоновите дървета и палмите. Изведнъж фаровете на една кола, която тъкмо влиза в градината и се насочва към основната сграда, го осветяват между храстите. Принуден е да отстъпи към сенките, които го прикриват. Миг след това, отново в тъмнина, след като си възвръща спокойствието, излиза от убежището си и стига до сградата на руснаците. Там, до стената, мракът е непрогледен. Макс търси пипнешком първото желязно стъпало. След като го открива, започва да се изкачва с крака, опрени в стената, и много бавно, е почивки на всяко стъпало, опитвайки се да не полага излишни усилия, които могат да отслабят силите му, пълзи към покрива.

В Ница сейфът „Шюцлинг“, голям и боядисан в кафяво, изглеждаше точно както го беше описал Енрико Фосатаро. Намираше се в махагонов шкаф, в стената на кабинета, стъпил на пода и заобиколен от рафтове с книги, картотеки и папки. Видът му беше внушителен: гладък стоманен панел, без видими ключалки, нито шайби. Макс го огледа за кратко под снопа лъчи от фенерчето. До основата на сейфа имаше дебел килим с ориенталски шарки. Това би ми помогнало за омекотяване на металния звук от връзката с ключове, когато дойде моментът да ги изпробвам един по един, помисли си. Насочи светлината към часовника, който носеше върху лявата китка, и погледна часа. Операцията щеше да е бавна, от онези, които изискват финес и изключително спокойствие. Отново отклони фенерчето, за да освети върху паркета и килима следите от вода и кал, които очертаваха пътя до прозореца, който Макс беше затворил, след като беше влязъл през него с помощта на отвертка. Мръсотията създаваше пречки, но за щастие онзи прозорец принадлежеше на кабинета и всичко оставаше, включително и калта, в същата стая. Няма да има проблеми докато вратата към библиотеката не бъде отворена. Отиде до нея и предпазливо се увери, че беше заключена.

Остана неподвижен и около половин минута се съсредоточаваше, докато ударите на пулса в тъпанчетата му отшумяха и вече можеше да чува ясно. Ромонът на дъжда щеше да заглуши в известна степен шума, който можеше да вдигне, докато се занимаваше със сейфа. Но можеше и да попречи на Макс да различи шумовете от приближаващ се към кабинета човек. Все пак, по това време рискът беше минимален: готвачката и градинарят не спяха в къщата, гувернантката си почиваше на горния етаж, а шофьорът трябваше да е зад волана на автомобила и да чака Сузана Фериол в Симие. Само прислужницата щеше да бъде на първия етаж, в очакване да пристигне господарката. Според предварителната информация, тя имаше навик да слуша радио в съседната на кухнята стая.

Свали си шапката и дъждобрана, остави торбата с инструментите върху килима и докосна студения метал на сейфа. Сейфовете „Шюцлинг“ не разполагат с видим механизъм за отваряне — той е скрит под рамката, в която е вграден. След като Макс приложи необходимата сила, част от рамката се плъзна и наяве се появиха механизмите: четири ключалки, разположени вертикално. Първата беше обикновена, а останалите с механична комбинация. Макс трябваше да отвори първо трите отдолу, а това щеше да му отнеме доста време, така че незабавно се залови за работа. Постави фенерчето удобно, избра един ключ от връзката, която носеше в торбата с инструментите и започна да го пробва последователно в трите ключалки, за да види в коя от тях „пасваше“ повече: коя беше по-чувствителна и предаваше звуците на вътрешния механизъм по-осезаемо. Мокрите панталони и обувки го караха да трепери от студ, затруднявайки го много, а надраните от бодлите му ръце трудно можаха да се успокоят и да придобият подходящата за случая ловкост. След като изпробва във всеки брояч позиции от 0 до 19, реши да пробва долния. После бавно завъртя ключа отляво надясно и повтори операцията с другите броячи. След като веднъж беше фиксирал секторите на предполагаемата вярна позиция, Макс се върна на първия брояч. Сега се изискваше още по-голяма прецизност, а наранените му пръсти на моменти се движеха несръчно и оставяха следи от кръв по ключа. Бавеше се и се проклинаше, че не беше предвидил да използва ръкавици навън сред бодлите: за да долови онези почти недоловими вибрации, се изискваше фин усет. Накрая намести първия брояч в позиция за отваряне и постигна успех. Погледна отново часовника. Оставаха му двадесет и четири минути за най-трудното. На Енрико Фосатаро щеше да му коства три пъти по-малко време, но нещата се развиваха по-добре от предвиденото. С доволна усмивка поотпусна за малко пръстите си, разтри болезнените възглавнички и вкара ключа във втория брояч. Четвърт час по-късно и трите брояча бяха поставени в правилната позиция. Тогава загаси фенерчето и спря, за да си отдъхне. Полежа няколко минути по гръб на килима, опитвайки да се наслади на тишината на къщата. През това време се постара да не мисли за друго освен за сейфа, пред който се намираше. Шепотът на дъжда навън беше спрял, а вътре не помръдваше нищо. С удоволствие би изпушил една цигара, но моментът не беше подходящ. Въздъхна и се изправи. Разтри краката си, изтръпнали от студа в мокрите панталони и обувки, и отново се залови за работа.

Сега всичко беше въпрос на търпение. Ако ключовете са подходящи, между сто и тридесетте, които Фосатаро беше донесъл в Ница, поне един щеше да отвори ключалката, която се намираше над броячите. За да го открие, трябваше да установи към коя група се числеше, а след това един по един да ги изпробва. За целта му беше необходимо време между една минута и един час приблизително. Макс отново погледна часовника. Ако не се объркат плановете, времето беше достатъчно. И започна да пробва ключовете.

Ключалката се отвори с номер 107, почти половин час по-късно. Чу се леко изщракване на вътрешните зъбни колелца. Когато Макс дръпна към себе си тежката стоманена врата, тя се отвори безшумно и с лекота. Снопът светлина от фенерчето освети рафтовете, по които имаше папки и кутии от дебел картон. В кутиите имаше малко бижута и пари, а в папките — документи. Насочи вниманието си към последните. За да може да ги разпознае, Барбареско и Тинянело му бяха показали писма, подобни на тези, които търсеше: с официалния печат на италианския министър на външните работи. Намери ги в една от папките: три писма, написани на машина, пъхнати в пликове, върху които бяха поставени дати и класификационни номера. Приближавайки много близо фенерчето, провери печата, текстовете и подписите, както и името в долния им край: Г. Чано. Без съмнение, това бяха писмата, адресирани до Томас Фериол и изпратени на 20 юли, 1 и 14 август 1936 година.

Прибра ги и върна папката на място. Барбареско и Тинянело му бяха заръчали да се постарае да остави всичко, както си е било, за да може семейство Фериол да си дадат сметка за станалото възможно най-късно. Дори преди да започне отварянето на сейфа, Макс беше описал позицията на броячите, та при затварянето да ги остави в положението, в което първоначално ги беше заварил. Някои собственици имат навик да проверяват сейфовете си, преди да отворят. Сега обаче, докато движеше снопа светлина на фенерчето из кабинета, разбра, че с насилствено отворения прозорец и със следите от вода и кал навсякъде, прикриването на влизането с взлом ще бъде невъзможно. Часове щяха да са му нужни, за да почисти всичко, а и нямаше с какво. От друга страна, времето изтичаше. Сузана Фериол може би вече се канеше да се сбогува с домакините в Симие.

Картонените кутии не съдържаха нищо особено. В една от тях се пазеха тридесет хиляди франка и една дебела пачка банкноти на Испанската република, които, за разлика от отпечатаните в окупираната от националистите зона, имаха все по-малка стойност. Що се отнася до бижутата, Макс предположи, че Сузана Фериол има друга кутия в спалнята си, защото в сейфа бяха оставени само няколко неща: златен медальон с кичур коса в него, джобен часовник „Лосада“ и игла за вратовръзка с голяма перла. Имаше и несесер с петдесет златни лири стерлинги и една стара брошка с форма на водно конче с изумруди, рубини и сапфири. С колеблива гримаса Макс освети отново следите, които беше оставил в кабинета. При подобна диря и по това време, помисли си, какво значение имаше? Брошката и монетите бяха опасен материал, лесни за идентифициране, ако полицията ги намереше в него. Но парите са си просто пари. Следата им се губи веднага щом преминат в други ръце: нямат идентичност, нито друг собственик освен онзи, който ги притежава. Така че, преди да затвори сейфа, да изтрие отпечатъците с кърпа и прибере инструментите, взе тридесетте хиляди франка.

Небосводът е обсипан със звезди. От покрива на жилищната сграда нощната гледка към Соренто и залива е прекрасна, но Макс не е в състояние да се наслаждава на разни пейзажи. Усилията са го изтощили. Раницата, която носи на гърба си, го затруднява. Проснат до външния корниз, Макс се опитва да възстанови силите си. Отвъд сградите с осветени прозорци на хотел „Витория“, морето прилича на огромно тъмно петно, осеяно с малки светлинки, очертаващи брега чак до далечния блясък на Неапол.

Съвзел се малко, след като е поуспокоил лудото пулсиране на кръвта си, Макс продължава напред. Тази нощ, повече от всеки друг път, е благодарен, че е престанал да пуши преди единадесет години. Сваля раницата от гърба си, изважда от нея алпийското въже със завързани по него възли на всеки половин метър. Търси сигурно място, на което да го закрепи здраво. Близката, слаба светлина, идваща от хотела, му позволява да се движи с известна сигурност, докато проучва покрива, внимавайки да не се подхлъзне и да се търкулне. Накрая връзва въжето с водачески възел около циментовата основа на гръмоотвода и го увива за всеки случай около металната тръба на един комин. След това си слага отново раницата на гърба, отброява шест крачки вляво и, легнал до корниза, завързан с една ръка за въжето, поглежда надолу. На шест-седем метра, точно под него, се намира стаята на руския шахматист. Вътре не се вижда никаква светлина. Докато наблюдава тъмното пространство под балкона, Макс стои неподвижен, трепери от страх, а пулсът му отново започва да полудява. Не е време за такива физически упражнения, мисли си. Или по-точно: на него му е минало времето за тях. Последния път, когато се намираше в подобна ситуация, беше с петнадесет години по-млад. Вдишва дълбоко и се вкопчва във въжето. После преодолява корниза и улука. Ожулва си леко коленете и лактите. Спуска се много бавно, възел по възел.

Ако оставим настрана боязънта — все пак, през цялото време се страхува да не го предадат ръцете или да му се завие свят — спускането се оказва по-лесно от предвиденото. Пет минути по-късно вече е стъпил на балкона, има твърда земя под краката си. Опипва остъклената врата, която го дели от потъналата в тъмнина стая. Щеше да бъде голям късмет, ако беше отворена, си мисли, докато си слага фините гумени ръкавици. Но не е, така че той прибягва към помощта на стъклорез с диамантено острие, което в предишни ситуации се е оказвало много полезно: залепвайки гумирана вендуза, за да задържи парчето стъкло при издърпването му, описва полукръг с радиус една педя около мястото, където се намира вътрешното резе. После леко почуква, изважда отрязаното стъкло, слага го внимателно на земята, мушва си ръката, като се стреми да не се пореже на стъклото и вдига резето. Вратата се отваря безпроблемно и осигурява достъп до тъмната и пуста стая.

Сега Макс действа бързо и майсторски. За негова изненада сърцето му бие ритмично и спокойно, като че ли в тази фаза на операцията годините нямат никакво значение, а старите, възстановени навици му възвръщат силата и професионалното спокойствие, които преди малко изглеждаха непостижими. Така, движейки се извънредно предпазливо, за да не се препъне в нещо, той спуска завесите на прозорците и изважда от раницата фенерчето. Стаята е огромна, но мирише на застоял въздух и стар тютюн. Върху една ниска масичка, заедно с празни чаши от кафе и шахматна дъска с разбъркани фигури, има пепелник, пълен с фасове. Докато се движи наоколо, снопът лъчи от фенерчето осветява кресла, килими, картини и врата, която води към спалнята и банята. Осветява също така и повърхността на едно огледало, в което, приближавайки се, Макс вижда отразен в контражур собствения си тъмен, потаен и неподвижен силует, сякаш стреснат от внезапното появяване на непознат.

Отклонява снопа светлина, като че ли не иска да се разпознае в огледалото. Образът му отново потъва в мрака. Светлината сега е насочена към работната маса, покрита с книги и листове хартия. Приближава се към нея и започва да тършува.

Все още беше нощ и над Ница продължаваше да вали, когато Макс спря пежото до църквата „Джезу“ и прекоси площада, загърнат в дъждобрана и с шапка на главата. Движеше се безразлично напряко през локвите, разплисквайки дъждовната вода. Нямаше жива душа. Дъждът сякаш се материализираше в прозирно жълта мъглявина върху ъгъла на улица „Дьо ла Дроат“, около електрическия фенер, светещ в близост до вратата на затворения бар. Макс стигна до съседната врата, която беше отворена. Загърбил шума от проливния дъжд, той прекоси вътрешния двор.

Слабата светлина от голата и мръсна крушка пред входа послужи на Макс само да се ориентира къде стъпва. Имаше и друга светеща крушка на горната площадка. Докато се изкачваше, дървените стълби проскърцваха под мокрите му обувки, върху които все още имаше следи от кал, свидетелстващи за неотдавнашното нахлуване с взлом. Усещаше се мръсен, подгизнал и изтощен. Искаше да приключи с всичко това и да поспи малко, преди да грабне куфара и да изчезне. Да помисли трезво за бъдещето. Приближи се до площадката, разкопча дъждобрана и изтръска водата от шапката си. После натисна копчето на месинговия звънец и зачака безрезултатно някой да му отвори. Усети пристъп на лек смут. Отново позвъни и чу как звукът отеква в жилището. Напразно. Италианците трябваше да го очакват с нетърпение. Но никой не се отзоваваше.

— Радвам се да ви видя — чу той глас зад гърба си.

Изненадан, Макс изпусна шапката си на земята. Фито Мостаса беше седнал на стълбите, които водеха към горния етаж. Изглеждаше спокоен. Носеше тъмен костюм на черти с големи подплънки на раменете и с обичайната папийонка. Нямаше шлифер, нито шапка.

— Убеждавам се, че сте много сериозен човек — добави той. — Държите на думата си.

Говореше, но имаше вид на замислен, разсеян, сякаш умът му беше другаде. Изглеждаше безразличен към недоумението, в което беше изпаднал Макс.

— Носите ли това, което отидохте да търсите?

Макс дълго го гледа, без да отговори. Опитваше се да определи мястото на Мостаса и своето собствено място в цялата тази история.

— Къде са? — попита накрая.

— Кои?

— Барбареско и Тинянело… Италианците.

— А, италианците.

Потърка брадичката си с ръка, докато се усмихваше почти незабележимо, и каза:

— Настъпиха промени в плана.

— Не съм уведомен за никакви промени. По план трябва да се видя с тях.

Стъклата на очилата на Мостаса проблеснаха, когато наведе леко, замислено главата си, а после отново я вдигна. Изглежда размишляваше върху казаното от Макс.

— Разбира се… Планове и задължения, естествено.

Почти с неохота се изправи и изтупа дъното на панталона си. След това нагласи папийонката си и слезе при Макс. В дясната му ръка блестеше ключ.

— Естествено — повтори, докато отваряше вратата. Любезно се отдръпна, за да даде път на Макс.

Когато Макс влезе, първото, което видя, беше кръвта.

Готово. Толкова беше лесно да намери тетрадките с партиите на Михаил Соколов, та за миг Макс е обзет от съмнение, че наистина са това, което търси. Но грешка няма. Един грижлив преглед на светлината на фенерчето, с очилата за четене, разсейва всякакви съмнения. Всичко съвпада с описанието, нахвърляно от Меча Инсунса: четири дебели тетрадки, подвързани с плат и картон, приличащи на големи счетоводни книги, прелиствани много пъти, пълни с бележки, писани на кирилица, с дребни, сбити букви: схеми на партии, забележки, справки. Професионалните тайни на световния шампион. Четирите тетрадки са една върху друга между документите и книгите на масата в кабинета. Макс не знае руски, но не му е трудно да открие последните забележки в четвъртата тетрадка: пет–шест реда неразгадаеми знаци — D4T, P3TR, А4Т, CXPR — записани под скорошна изрезка от „Правда“, в която става дума за една от партиите на Соколов и Келер в Соренто.

С тетрадките — книгата, както се изрази Меча — в раницата, отново на гърба му, Макс излиза на балкона и гледа нагоре. Въжето е още там. Дърпа го, за да се убеди, че е добре завързано и след това го хваща, готов да се покатери по него до покрива. Но едва направил първото усилие, разбира, че няма да може. Може да има сили да стигне до покрива, но ще е трудно да премине корниза и водосточния улей, където преди, на слизане, си беше наранил коленете и лактите. Зле е пресметнал възможностите си. Или силите си. Едно отпускане и ще падне в нищото. Освен това не бе взел предвид трудностите на връщането по железните стъпала, забити в стената, ще слиза в тъмното, без да вижда къде да постави краката си. Без да може да разчита на друго, освен на ръцете си.

Истината го връхлита с изблик на паника, от която устата му пресъхва. Продължава да стои още миг така, неподвижен, хванат за въжето. Неспособен да вземе решение. След това отдръпва ръце, победен. Приема, че е паднал в собствения си капан. Предоверяване на собствените си сили, отхвърляне на очевидната старост и умора. Никога няма да може да стигне до покрива по този път, и го знае.

„Мисли! — казва си притеснен. — Мисли добре и го направи бързо или няма да излезеш от тук.“ Оставяйки въжето където е — невъзможно е да го прибере отдолу, — той се връща в стаята. Има само един изход и това убеждение му помага да се съсредоточи върху следващите стъпки, които трябва да направи. Всичко ще бъде, заключава той, въпрос на предпазливост. И на късмет. Зависи от това колко души има в сградата и къде се намират. От това дали пазачът, когото руснаците са оставили на долния етаж, между апартамента на Соколов и изхода към градината, ще се намеси или не. Така че, опитвайки се да не вдига шум, стъпвайки първо с петата и след това с останалата част на гумените си подметки, Макс пресича стаята, излиза в коридора и затваря внимателно вратата зад себе си. Навън е светло, има дълъг килим, който стига до асансьора и стълбите, улеснявайки тихото му придвижване. На площадката спира, за да се ослуша и надниква надолу по стълбите. Всичко е спокойно. Продължава да слиза внимателно, като хвърля поглед над перилата, за да се увери, че пътят е все така свободен. Вече не е способен да се ослушва, тъй като сърцето му отново бие силно и пулсът в тъпанчетата му го оглушава. Мисли си, че отдавна не се е изпотявал истински. Никога не се е потил прекалено. Въпреки това, под черните панталон и пуловер, чувства бельото си мокро.

Спира в последния отрязък от пътя, правейки ново усилие да се успокои. Струва му се, че през блъскането на бушуващата кръв в главата си долавя далечен и приглушен шум. Може би работещо радио или телевизор. Отново надниква надолу по стълбите, слиза по последните стъпала и се приближава внимателно до единия ъгъл на фоайето. От другата страна има врата: без съмнение тази, която води към градината. Вляво се простира коридор в сумрак, а вдясно има двойна остъклена врата, чиито матови стъкла позволяват да се види светлината вътре. Оттам идва шумът от радиото или телевизора, който сега се чува по-силно. Макс сваля кърпата, която все още е вързана на главата му, използва я, за да избърше потта от лицето си и я прибира в джоба. Устата му е много суха, езикът му почти драска небцето. Затваря за секунди очи, вдишва и издишва три пъти, пресича фоайето, отваря тихо вратата и излиза навън. Свежият въздух на нощта и мирисът от растенията в градината го посрещат под дърветата като оптимистичен прилив на енергия и живот. Придържайки раницата, се спуска тичешком сред сенките.

— Извинете за безредието — каза Фито Мостаса, докато затваряше вратата.

Макс не отговори. Гледаше уплашен тялото на Мауро Барбареско. Италианецът беше по гръб, по риза, проснат на земята в голяма локва полусъсирена кръв. Лицето му беше восъчно, очите — полуотворени и оцъклени, устата зееше, а гърлото беше пресечено от дълбок разрез.

— Минете в дъното — предложи Мостаса. — И гледайте да не стъпвате в кръвта. Много е хлъзгаво.

Минаха по коридора до стаята в дъното, където беше трупът на втория италианец. Лежеше косо на прага на кухнята, по корем, едната му ръка бе прегъната настрана под прав ъгъл, а другата беше под тялото, лицето бе потънало в локва червеникаво–кафява кръв, потекла в дълга ивица под масата и столовете. В стаята се носеше странен и тежък, почти метален мирис.

— По пет литра на тяло, горе-долу — коментира Мостаса със студено неудоволствие, като че ли наистина съжаляваше за това. — Общо десет. Пресметнете излива.

Макс се строполи на първия възможен стол. Другият го загледа внимателно. След това взе бутилка вино от масата, напълни половин чаша и му я подаде. Макс завъртя отрицателно глава. При мисълта да пие с това пред себе си започваше да му се повдига.

— Пийнете поне глътка — настоя Мостаса. — Ще ви се отрази добре.

Накрая Макс се подчини, като едва навлажни устни и остави чашата на масата. Мостаса, прав до вратата — кръвта на Тинянело стигаше на две педи от обувките му, — беше извадил лулата от един джоб и спокойно я пълнеше.

— Какво е станало тук? — успя да продума Макс.

Другият вдигна рамене.

— Това са опасностите на занаята — той посочи трупа с дръжката на лулата. — На техния.

— Кой направи това?

Мостаса го погледна леко учуден, сякаш въпросът го обърка за миг.

— Аз, разбира се.

Макс скочи изведнъж, събаряйки стола. Но веднага застина на място, парализиран при вида на предмета, който другият току-що бе извадил от един джоб на сакото си. С все още незапалена лула в лявата ръка, в дясната Мостаса държеше малък пистолет, лъскав, никелиран. Въпреки това движението не беше заплашително. Ограничаваше се с това да му го покаже на дланта на ръката си с безобиден жест, сякаш почти се извиняваше за стореното. Не беше насочил оръжието към него и дори пръстът му не беше на спусъка.

— Вдигнете стола и седнете отново, моля… Да не драматизираме ненужно.

Макс се подчини. Когато отново седна, пистолетът беше изчезнал в десния джоб на Мостаса.

— У вас ли е онова, което отидохте да търсите? — попита той.

Макс гледаше трупа на Тинянело, по корем в голямата полуизсъхнала локва кръв. Единият крак беше без обувка, която се търкаляше на пода, малко по-настрана. Чорапът, който се виждаше, имаше дупка на петата.

— Не сте ги убили с този пистолет — каза той.

Мостаса, който палеше лулата си, го погледна над облак дим, докато тръскаше клечката кибрит, за да загаси пламъка.

— Не, разбира се — потвърди. — Пистолет, дори с малък калибър като този, вдига шум… Целта не е да плашим съседите — разтвори малко сакото си, показвайки дръжката на нож, който се подаваше от едната страна, до тирантите. — Така е по-мръсно, разбира се. Но в същото време и по-дискретно.

Хвърли замислен поглед към локвата кръв до краката си. Сякаш преценяваше дали думата „мръсно“ е подходяща.

— Не ми беше приятно, бъдете сигурен — добави след миг.

— Защо? — настоя Макс.

— По-късно може да говорим за тези неща, ако искате. Сега ми кажете дали взехте писмата на граф Чано… У вас ли са?

— Не.

Мостаса намести с един пръст очилата си и в продължение на няколко секунди го наблюдава преценяващо.

— Гледай ти — отбеляза той накрая. — Предпазливост или провал?

Макс мълчеше. Зает беше да пресмята колко би струвал живота му, щом предаде писмата. Вероятно толкова, колкото на нещастниците, чиято кръв се бе проляла на пода.

— Станете и се завъртете — заповяда Мостаса.

Имаше леко раздразнение в тона му, макар поведението му да не беше заплашително. Изглеждаше така, сякаш само изпълняваше едно досадно, но неизбежно задължение: Макс се подчини и другият го обви в облак дим, когато приближи изотзад, за да го претърси, без резултат, докато Макс се поздравяваше от цялата си душа, че прояви предпазливост с писмата, оставяйки ги скрити под една от седалките на автомобила.

— Може да се обърнете… Къде са? — с лула между зъбите, произнасяйки неясно думите, Мостаса бършеше в сакото си мокрите от мушамата на Макс ръце. — Кажете ми поне дали са на ваше разположение.

— Да, у мен са.

— Страхотно. Радвам се да го чуя. Сега ми кажете къде са и да свършваме веднъж завинаги.

— Какво разбирате под „свършваме“?

— Не бъдете толкова подозрителен, човече. Не се хващайте за думата. Нищо не пречи да се разделим като цивилизовани хора.

Макс погледна още веднъж трупа на Тинянело. Спомни си неговото мрачно и меланхолично изражение. Тъжен човек. Почти можеш да се развълнуваш, като го видиш така, по корем в собствената си кръв. Толкова тих и безпомощен.

— Защо ги убихте?

Мостаса свъси раздразнено вежди и мимиката подчерта белега под челюстта му. Отвори уста, като че ли за да каже нещо неприятно, но сякаш размисли. Погледна бързо лулата си, проверявайки дали тютюнът гори правилно, после хвърли поглед към трупа на италианеца.

— Това не е роман — тонът му беше почти търпелив. — Така че не мисля да посветя последната глава на обяснения какво е станало. Нито вие имате нужда да знаете нещо, нито аз имам време да си бъбря за детективи… Кажете ми къде са писмата и ще разрешим въпроса.

Макс посочи трупа.

— И с мен ли ще го разрешите по този начин, когато ги получите?

Мостаса сякаш прие думите му сериозно.

— Имате право — каза. — Никой не ви гарантира нищо, разбира се. Съмнявам се, че думата ми ще ви е достатъчна… Нали?

— Прав сте да мислите така.

— Добре.

Замислен, другият засмука шумно от лулата.

— Трябва да направим две уточнения в биографията ми — каза той накрая. — Аз всъщност не работя за испанската република, а за правителството в Бургос. За другата страна. — Намигна шеговито зад стъклата на очилата си. Явно бе, че се наслаждава на объркването на събеседника си. — Така или иначе — добави, — всичко си остава в семейството.

Макс все още го гледаше втрещен.

— Но те са италианци… Фашистки агенти. Бяха ваши съюзници.

— Чуйте. Вие сте малко наивен, струва ми се. На това равнище на работа няма съюзници. Те искаха писмата за своите шефове, а аз ги искам за моите… Исус Христос е проповядвал, че сме братя, но никога не е казвал да се държим като глупаци. Писмата, в които се иска комисионна за самолетите, ще бъдат добър коз за моите шефове, казвам аз. Това е начин да държат за топките италианците, или техния министър на външните работи.

— А защо не ги поискахте директно от Фериол, който е ваш банкер?

— Нямам представа. Аз получавам заповеди, не поверителна информация. Предполагам, че Фериол също играе своя игра. Сигурно иска да спечели от всички, от испанци и италианци. В края на краищата, той е бизнесмен.

— И каква беше тази странна история с кораба?

— „Лучано Канфора“? Един висящ въпрос, който вие ми помогнахте да разреша. Истината е, че капитанът и шефът на машинното искаха да откарат товара до правителствено пристанище. Самият аз ги убедих, след като се представих за агент на републиката. Сториха ми се съмнителни и реших да проверя тяхната лоялност… След това използвах вас, за да прехвърля информацията на италианците, които действаха бързо. Изменниците бяха задържани и корабът отпътува натам, накъдето трябваше.

Макс посочва тялото на Тинянело.

— А те… Беше ли необходимо да ги убиете?

— Технически погледнато, да. Не можех да контролирам тази ситуация с трима участници едновременно. При това двама от тях бяха професионалисти… Нямаше друг начин, освен да разчистя пейзажа.

Извади лулата от устата си. Беше загаснала. Потупа леко по масата с лулата, обърната надолу, изпразвайки я. След това смукна веднъж мундщука и я прибра в един джоб — не този, в който беше пистолетът.

— Да приключваме най-сетне — каза. — Дайте ми писмата.

— Видяхте, че не са у мен.

— А вие чухте аргументите ми. Къде са?

Макс реши, че би било глупаво да упорства. И опасно. Само можеше да рискува, за да спечели малко време.

— На подходящо място.

— Ами тогава заведете ме там.

— А след това? Какво ще стане с мен?

— Нищо особено — Мостаса го изгледа, обиден от подозрението му. — Както казах, вие си тръгвате по вашия път, а аз по моя. Всяка жаба да си знае гьола.

Макс потръпна от съзнанието за собствената си безпомощност, стана му дори мъчно за самия него и за момент коленете му се разтрепериха. Беше лъгал прекалено много мъже и жени през живота си, за да не разпознае симптомите. В очите на Мостаса бе прочел едно кратко бъдеще.

— Не вярвам на думите ви — възрази той слабо.

— Все ми е едно, защото не можете да избирате — другият потупа джоба си, напомняйки му за пистолета, който го издуваше. — Дори да мислите, че ще ви убия, остава само да решите дали да ви убия сега или после… Въпреки че, повтарям, нямам такива намерения. Взема ли писмата, това не би имало смисъл. Няма да е необходимо. Излишно е.

— А кой ще ми плати?

Беше само още един отчаян опит за печелене на време. Да протака. Но Мостаса приключи разговора.

— Това не е мой проблем — взе шлифера и шапката си, които бяха върху един стол. — Да вървим.

Отново потупа джоба, сочейки с другата си ръка вратата. Изведнъж стана по-напрегнат и сериозен. Макс мина пред него, прескачайки тялото на Тинянело и петното от кръвта му, и тръгна по коридора, докато стигна до трупа на Барбареско. Докато протягаше ръка към резето на вратата, с Мостаса зад себе си, погледна за последен път изцъклените очи и полуотворената уста на италианеца и почувства отново онова странно усещане на безнадеждност, на състрадание, което беше чувствал и преди. Каза си, че тези двамата бяха започнали да му стават симпатични. Мокри кучета под дъжда.

Вратата нещо заяждаше. Макс я дръпна по-силно и внезапното движение, с което тя се отвори изведнъж, го накара да отстъпи леко. Мостаса, който беше отзад и си слагаше шлифера, също отстъпи една крачка, предпазливо, с една ръка в ръкава, а другата в джоба с пистолета. Докато го правеше, стъпи върху полусъсирената кръв и се подхлъзна. Не силно: само една малка стъпка, докато се опитваше да си възвърне равновесието. В този момент, с мрачна увереност, Макс разбра, че тази беше единствената възможност, която ще има тази нощ. Тогава, със слепия порив на отчаянието, се хвърли отгоре му.

И двамата се подхлъзнаха на кръвта и паднаха на земята. Желанието на Макс беше да не позволи на другия да извади пистолета, но в момента на сблъсъка си даде сметка, че врагът му иска да извади ножа. За щастие Мостаса не можеше да извади другата си ръка от ръкава на шлифера. Макс използва това, за да спечели едно малко предимство, удряйки го в лицето, по очилата. Те се счупиха с хрущене, карайки Мостаса да изръмжи и да се вкопчи в Макс с всички сили, опитвайки се да се прехвърли върху него. Слаб и жилав, крехък само на вид, той се оказа изключително опасен противник. Ножът в ръцете му би означавал смъртна присъда. Макс го удари доста успешно, парира атаката му и отново се вкопчиха един в друг, подхлъзвайки се няколко пъти в кръвта на Барбареско, като Макс се опитваше да задържи Мостаса и продължаваше да удря, а другият се опитваше да освободи ръката си, заплела се в шлифера. Отчаян, Макс имаше чувството, че ще припадне от умора, съзнаваше, че когато Мостаса освободи другата си ръка, може да се смята за мъртъв; тогава на помощ му се притекоха стари, забравени рефлекси: рефлексите на момчето от покрайнините от улица „Виейтес“ и на войника, който се беше защитавал от удари с кама в легионерските бордеи. Самият той го беше правил и беше гледал как го правят. И тогава, с всичката сила, която успя да събере, заби палец в едното око на неприятеля си. Пръстът влезе много навътре, с меко изпукване. Мостаса нададе животински вой и отпусна хватката. Макс опита да се изправи, но пак се подхлъзна в кръвта. Отново опита, докато успя да се надвеси над неприятеля, който стенеше като измъчвано животно. Тогава, използвайки лакътя на дясната си ръка като оръжие, Макс заудря лицето на Мостаса с всички сили, докато болката в лакътя стана непоносима, другият престана да се бори и лицето му се отметна настрани, подпухнало и разкъсано.

Макс се строполи изтощен. Лежа така дълго време, опитвайки се да възвърне силите си, докато накрая усети, че губи съзнание и всичко наоколо помръкна. Припадна бавно, като че ли падаше в безкраен кладенец. Когато дойде на себе си, малкият прозорец на вестибюла очертаваше една мръсна и сива мъглявина, която може би предвещаваше зората. Освободи се от неподвижното тяло и се повлече към площадката на стълбището. Зад себе си оставяше следа от собствената си кръв, тъй като бе получил — установи го, опипвайки се с болезнена несръчност — повърхностен удар с нож по бедрото, попаднал на косъм от феморалната артерия. По някакъв начин, в последния момент, Фито Мостаса беше успял да извади ножа си.

12.
„Синият експрес“

Телефонът в стаята на хотел „Витория“ звъни. Макс се притеснява. Втори път за петнадесет минути, а е шест часа сутринта. Първия път, когато вдигна слушалката, от другата страна на линията не отговори никой: само мълчание, последвано от щракване, когато връзката прекъсна. Този път не вдига слушалката, а оставя телефона да звъни, докато отново настъпи тишина. Знае, че не е Меча Инсунса. Бяха се разбрали да стоят далеч един от друг. Решили го бяха снощи на терасата на „Фауно“. Партията шах беше свършила в десет и половина. Малко след това руснаците трябва да са забелязали кражбата, изрязания прозорец, въжето, висящо от покрива. Въпреки това в сградата, заета от съветската делегация, не се забеляза никакво раздвижване, когато, след единадесет вечерта, след като си взе душ и се преоблече, Макс крачеше, обзет от напрежение, през градината към площад „Тасо“. Имаше осветени прозорци, но всичко изглеждаше спокойно. Може би Соколов още не се е прибрал в апартамента си, помисли, докато се отдалечаваше към оградата. Или може би — и това би било още по-притеснително от полицейски коли пред вратата — руснаците бяха пожелали да се справят с инцидента дискретно. По свой начин.

Меча седеше на една от масите в ъгъла, велуреното й сако бе на облегалката на стола. Макс отиде и седна до нея, без да проговори, поръча „Негрони“ на келнера и се огледа, спокоен и доволен, избягвайки въпросителния поглед на жената. Косата му, все още влажна, беше сресана грижливо и с известно кокетство, а в отворената яка на ризата, между реверите на морскосиния блейзър се виждаше копринено шалче.

— Днес следобед спечели Хорхе — каза тя след малко. Макс се възхити на издръжливостта й. На непоклатимото й спокойствие.

— Това е добра новина — каза той.

Най-накрая се обърна към нея. Усмихна се и Меча отгатна смисъла на тази усмивка.

— Взел си я — каза тя.

Не беше въпрос. Той се усмихна, от години на лицето му не се бе изписвало такова тържествуващо изражение.

— О, скъпи — каза тя.

Келнерът пристигна с чашата. Макс отпи глътка от коктейла с истинска наслада. С малко повече джин, отбеляза доволен. Точно каквото му трябваше.

— И как мина? — поиска да узнае Меча.

— Неудобно — остави питието на масата. — Вече не съм на години за такива перипетии. Казах ти.

— Въпреки това я взе. Книгата.

— Да.

Тя се облакъти на масата, жадна да научи нещо повече.

— Къде е?

— На подходящо място, както се уговорихме.

— Няма ли да ми кажеш къде?

— Все още не. Само няколко часа още, за сигурност.

Погледна го внимателно, обмисляйки отговора му и Макс разбра какво минава през ума й. За миг видя в нейния поглед да изплува старото, познато недоверие. Но това трая само една секунда.

— Имаш право — съгласи се тя. — Не е нужно да ми я даваш все още.

— Разбира се. Говорихме за това преди. Такава е уговорката.

— Ще видим как ще го приемат.

— Току-що минах покрай сградата… Всичко изглежда спокойно.

— Може все още да не са разбрали.

— Сигурен съм, че знаят. Оставил съм следи навсякъде.

Тя се раздвижи неспокойно.

— Нещо лошо ли се случи?

— Надцених силите си — призна той простичко. — Това ме накара да импровизирам в крачка.

Гледаше към оградата на хотела, отвъд светлините на автомобилите и мотоциклетите, които се движеха по площада. Представи си как руснаците разследват произшествието, в началото учудени, а след това бесни. Изпи две глътки, за да потисне опасенията си. Беше му почти странно, че не чува полицейски сирени.

— За малко да не успея да се измъкна — призна след миг. — Като глупак. Представяш ли си? Руснаците се връщат след партията, а аз седя там и ги чакам.

— Могат ли да те открият? Каза, че си оставил следи.

— Нямах предвид пръстови отпечатъци или нещо подобно. Говоря за знаци: счупено стъкло, въже… Дори слепец би си дал сметка, още щом влезе в стаята. Затова ти казвам, че по това време вече са узнали. — Огледа се неуверено наоколо. Терасата започваше да опустява, но още имаше заети маси. — Притеснявам се, че няма раздвижване — прибави той. — Реакции, искам да кажа. Може да те наблюдават в този момент. И мен.

Тя се озърна, притеснена.

— Няма причина да ни свързват с кражбата — заключи, като помисли малко.

— Знаеш, че скоро ще успеят да съберат две и две. И ако разберат кой съм, с мен е свършено.

Подпря едната си ръка на масата: кокалеста, покрита с петна от годините. Имаше следи от меркурохром[1] по кокалчетата и пръстите, върху одраскванията, които си беше причинил, докато се качваше на покрива и се спускаше до балкона на Соколов. Все още го боляха.

— Може би трябва да напусна хотела — каза той след миг.

— Да изчезна за известно време.

— Знаеш ли какво, Макс? — тя докосна нежно червеникавите следи по ръцете. — Всичко това е като дежа вю. Не ти ли се струва? Като че ли нещо се повтаря.

Тонът й беше мил и безкрайно нежен. В очите й се отразяваха светлините на терасата. Макс направи гримаса. Като че ли си спомняше.

— Така е — потвърди. — Поне отчасти.

— Ако можехме да се върнем назад, може би нещата щяха… Не зная. Да бъдат други.

— Никога не са други. Всеки си има своя звезда. Нещата са такива, каквито трябва да са.

Повика келнера и плати сметката. След това стана, за да отдръпне и стола на Меча.

— Онзи път, в Ница… — поде тя.

Макс нагласи сакото на раменете й. Докато сваляше ръцете си, ги плъзна за миг по нейните, като бърза милувка.

— Моля те не говори за Ница — това беше почти интимен шепот: отдавна не беше говорил така на жена. — Не тази вечер, моля те. Не сега.

Усмихна се, докато го казваше. Тя също го направи, когато се обърна и видя усмивката му.

— Ще те боли — каза Меча.

Изля няколко капки йодна тинктура върху раната, а на Макс му се стори, че беше допряла нажежено желязо до бедрото му. Болеше го жестоко.

— Боли — каза.

— Предупредих те.

Беше седнала до него, на ръба на едно канапе, тапицирано с груб текстил, със стоманена рамка, в салона на къщата в Антиб. Беше облечена в дълъг пеньоар, елегантен и пристегнат в кръста. Лека копринена нощница се подаваше под отвора на пеньоара, показвайки част от голите й крака, а беше и боса. Тялото й ухаеше приятно на скорошен сън. Спеше, когато Макс потропа на вратата, събуждайки първо прислужничката, а след това и нея. Сега прислужничката се беше върнала в стаята си, а той лежеше по гръб в не толкова героична поза: панталоните и гащите — смъкнати до коленете, членът му отвън, разрезът от камата на Мостаса беше не особено дълбок — рана, дълга половин педя, на дясното бедро.

— Който и да е бил, за малко да те… Една по-дълбока рана, и кръвта ти можеше да изтече.

— Да.

— Той ли те подреди така по лицето?

— Същият.

Беше се видял в огледалото в стаята в „Негреско“ — едното му око бе насинено, имаше кръв на носа и подута устна — два часа преди това, когато мина през стаята си в хотела, за да се превърже, доколкото може, да изпие две хапчета „Верамон“ и да прибере набързо нещата си, преди да плати сметката, оставяйки великолепен бакшиш. След това постоя за момент неподвижен под стъклената козирка на вратата, върху която все още трополяха дъждовни капки, оглеждайки недоверчиво улицата, търсейки какъвто и да е тревожен признак в светлината на уличните лампи, които осветяваха „Ароменад“ и фасадите на близките хотели. Накрая, успокоен, сложи багажа в пежото, включи мотора и се отдалечи в нощта, а фаровете осветяваха боядисаните в бяло стъбла на боровете край пътя към Антиб и Ла Гаруп.

— Защо дойде тук?

— Не знам. Или пък знам. Имах нужда да си почина за малко. Да помисля.

Всъщност това беше идеята. Имаше да мисли за много неща. Например, дали Мостаса е жив или не. Дали действаше сам или имаше още хора, които да търсят Макс в този момент. Същото важеше и за италианците. Непосредствени и бъдещи последствия, и то всички такива, от които дори и при най-добро желание не можеше да се роди една приятна перспектива. Към това трябваше да прибави естественото любопитство на властите, когато някой открие труповете — два със сигурност, а може би и три — в къщата на улица „Дьо ла Дроат“: общо две секретни служби и френската полиция щяха да си зададат въпроса кой се е забъркал в това. И като черешка на тортата, като че ли това не бе достатъчно, непредвидимата реакция на Томас Фериол, когато разбереше, че писмата на граф Чано се бяха изпарили.

— Защо аз? — попита Меча. — Защо дойде у нас?

— Не познавам в Ница никой друг, на когото мога да се доверя.

— Жандармите търсят ли те?

— Не, или поне все още не. Но не полицията ме притеснява тази нощ.

Наблюдаваше го внимателно. Подозрително.

— Какво искат да ти направят? И защо?

— Въпросът не е какво искат да ми направят, а какво съм направил аз и какво могат да си помислят, че съм направил… Имам нужда да си почина няколко часа. Да дойда на себе си. След това ще си ида. Не искам да те забърквам.

Тя посочи хладнокръвно раната, петната кръв и йодова тинктура върху кърпата, която беше сложила под тялото на Макс, преди да го накара да легне на канапето.

— Пристигаш вкъщи на разсъмване с удар от кама в бедрото, плашиш прислужницата ми… И това според теб не е забъркване?

— Казах ти, че ще си тръгна веднага щом успея да се организирам и реша накъде.

— Не си се променил, нали? Аз съм глупачка. Разбрах го още щом те видях в къщата на Сузи Фериол: съшият Макс от Буенос Айрес… Каква перлена огърлица си откраднал този път?

Той сложи ръка върху ръката на жената. Изражението му, едновременно искрено и безпомощно, беше едно от най-ефикасните в обичайния му репертоар. Беше го упражнявал с години. Успешно. С него би убедил гладно куче да му отстъпи кокала си.

— Понякога човек плаща за неща, които не е направил — каза той, издържайки на погледа й.

— Проклет да си — тя отдръпна ръката си от неговата в изблик на ярост. — Сигурна съм, че не плащаш дори половината. За почти всичко, което си направил.

— Един ден ще ти разкажа. Заклевам се.

— Няма да има повече дни, ако мога да ги избегна.

Хвана я нежно за китката.

— Меча…

— Млъкни — тя отново се отдръпна. — Остави ме да приключа с това и да те изхвърля на улицата.

Сложи марля с пластир на раната и докато го правеше, пръстите й докоснаха бедрото на мъжа. Той почувства горещия й допир и въпреки раната тялото му реагира при близостта на тази плът, която миришеше на скорошен сън и все още топло легло. Неподвижна, седнала на ръба на канапето, непроницаема и спокойна, като че ли изучаваше обективно някакъв чужд за двамата факт, Меча вдигна очи към него.

— Копеле — промърмори тя.

След това отвори пеньоара, вдигна копринената си нощница и възседна Макс.

— Господин Коста?

Един непознат стои на прага на стаята в хотел „Витория“. Друг в коридора. Старите, инстинктивни аларми се задействат бързо, преди разумът да е установил конкретната заплаха. С фатализма на човек, който и преди се е озовавал в подобни ситуации, Макс кимва утвърдително, без да проговаря. Не му убягва начинът, по който човекът, застанал на прага, придвижва като че ли случайно крака си, за да не позволи на вратата да се затвори. Но той няма намерение да я затваря. Знае, че би било безполезно.

— Сам ли сте?

Подчертано чуждестранен акцент. Не е полицай. Или поне — Макс трескаво претегля плюсовете и минусите — не и италиански полицай. Мъжът вече не е на прага, а вътре в стаята. Влиза и се оглежда непринудено, докато онзи в коридора си остава на мястото. Този, който влиза, е висок, с кестенява, дълга и права коса. Ръцете му са големи, с изгризани и мръсни нокти. На малкия пръст на лявата ръка има масивен златен пръстен.

— Какво искате? — пита най-накрая Макс.

— Да ни придружите.

Акцентът е славянски. Руски, без съмнение. Какъв друг, ако не такъв. Макс отстъпва към телефона, който е на нощната масичка до леглото. Другият го гледа с безразличие.

— Не е във ваш интерес да вдигате скандал, господине.

— Излезте от тук.

Макс посочва вратата, която е все така отворена, а другият мъж е в коридора: нисък ръст, обезпокоително широки рамене на борец под черно, прекалено тясно кожено сако. Държи ръцете си леко встрани от тялото, нащрек за каквото и да било непредвидено обстоятелство. Този с правата коса вдига ръката с пръстена, като че ли държи в нея неоспорим аргумент.

— Ако предпочитате италиански полицаи, няма проблем. Вие сте свободен да избирате кое ви е по-изгодно. Ние искаме само да поговорим.

— За какво?

— Много добре знаете за какво.

Макс размишлява пет секунди, опитвайки се да не се поддава на паниката. Пулсът му е ускорен, а коленете му треперят. Би се стоварил на леглото, ако това нямаше да се интерпретира като отстъпление или опит за такова. Като недвусмислено признание. За момент проклина безмълвно себе си. Непростимо беше, че бе останал там така непрозорливо, като мишка, наслаждаваща се на сиренето, докато капанът щраква. Не е предполагал, че ще го идентифицират толкова бързо. Че ще го идентифицират и ще го открият.

— Каквото и да е станало, можем да говорим тук — казва накрая.

— Не. Има едни господа, които желаят да се видят с вас на друго място.

— Къде е това място?

— Наблизо. Пет минути с кола.

Мъжът с правата коса го казва, почуквайки с пръст по циферблата на ръчния си часовник, сякаш това е доказателство за точност и доверие. След това отправя поглед към мъжа в коридора, който влиза в стаята, затваря спокойно вратата и започва да претърсва всичко.

— Няма да ходя никъде — протестира Макс, имитирайки непреклонност, която няма нищо общо с действителните му чувства. — Нямате право.

Спокоен, като че ли за миг е изгубил интерес към обитателя на стаята, онзи с правата коса оставя другаря си да действа. Той отваря чекмеджетата на скрина и гледа в гардероба с методично усърдие. След това наднича под матрака и рамката. Накрая прави жест на отрицание и произнася четири думи на руски, от които Макс разбира само ничево: нищо.

— Това сега е без значение — онзи с правата коса се връща към прекъснатия разговор. — Дали имаме или нямаме право… Вече ви обясних, че можете да избирате. Да разговаряте с господата, за които ви казах, или да разговаряте с полицията.

— Нямам какво да крия от полицията.

Натрапниците сега го гледат студено, притихнали и неподвижни. Тази неподвижност плаши Макс повече от мълчанието. След малко този с правата коса се почесва замислено по носа.

— Ще направим следното, господин Коста — казва той накрая. — Аз ще ви хвана под едната ръка, а моят приятел под другата и така ще слезем до фоайето и до автомобила ни, който е отвън. Може би ще откажете да ни придружите, а може би не… Ако се съпротивлявате, ще има скандал и управата на хотела ще се обади на полицията в Соренто. Тогава вие ще поемете своята отговорност, а ние — нашата. Но ако дойдете доброволно, всичко ще мине дискретно и без насилие… Какво решавате?

Макс се опитва да печели време. Мисли. Степенува решения, възможни и невъзможни бягства.

— Кои сте вие? Кой ви праща?

Другият прави нетърпелив жест.

— Пращат ни едни любители на шаха. Миролюбиви хора, които искат да обсъдят с вас няколко съмнителни хода.

— Нямам понятие за какво говорите. Шахът не ме интересува.

— Наистина ли? Не бих казал. Много неприятности сте си навлекли заради него на вашата възраст.

Докато говори, мъжът с правата коса взема сакото на Макс, което е на един стол, и му го подава с нетърпелив, почти рязък жест. Очевидно и последните му резерви на учтивост са изчерпани.

Куфарът беше отворен върху кревата, готов за затваряне: обувки във фланелени калъфи, бельо, сгънати ризи и три костюма. Пътна чанта от хубава кожа, в комплект с куфара. Макс щеше да напусне всеки момент къщата на Меча Инсунса в Антиб и да се отправи към гарата на Ница, имаше резервация за „Синия експрес“. Трите писма на граф Чано бяха скрити в куфара, чиято подплата беше разлепил и залепил отново много внимателно. Не беше решил какво ще прави с тях, въпреки че пареха, докато бяха у него. Нуждаеше се от време, за да обмисли тяхната съдба. Да осъзнае обхвата на случилото се предишната нощ в къщата на Сузана Фериол и в къщата на улица „Дьо ла Дроат“. И да пресметне последствията.

Току-що беше завързал вратовръзката си с възел „Уиндзор“ под безупречно бялата яка; по риза и тиранти, с все още незакопчана жилетка, той се погледна за миг в огледалото на спалнята: коса, лъснала от брилянтина, сресана на път по средата, току-що избръснатата му брадичка ухаеше на лосион „Флойд“. За щастие, едва се виждаха последиците от борбата с Фито Мостаса: отокът на устната беше спаднал и удареното око имаше по-добър вид. Малко грим — Макс беше използвал пудрата на Меча — прикриваше виолетовото, което все още тъмнееше под клепача.

Когато се обърна и закопча жилетката, без най-долното копче, тя стоеше на вратата, облечена като за излизане, с чаша кафе в ръце. Не я беше чул да идва и нямаше представа откога го наблюдаваше.

— В колко часа тръгва влакът? — попита Меча.

— В седем и половина.

— Решил ли си да тръгваш?

— Разбира се.

Тя отпи глътка от кафето и загледа мълчаливо чашата.

— Все още не зная какво се случи снощи… Защо дойде тук.

Макс вдигна ръце с дланите нагоре. Нищо не крия, казваше жестът.

— Вече ти разказах.

— Не си ми разказал нищо, освен че си имал сериозен проблем и не можеш да останеш в „Негреско“.

Той се съгласи. Отпреди малко се подготвяше за този разговор. Знаеше, че тя няма да го остави да си тръгне без въпроси, вярно бе и това, че заслужаваше някои отговори. Споменът за плътта и устата й, за голото й тяло, преплетено с неговото, го развълнува отново, смути го за момент. Меча Инсунса беше толкова красива, че да се отдалечиш от нея изискваше почти физическо усилие. За миг се запита докъде стигат границите на думите „любов“ и „желание“ сред цялата тази несигурност, подозренията и внезапния страх, при липсата на дори най-малка увереност и в бъдещето, и в настоящето. Това мрачно бягство, чиято крайна цел и последици не знаеше, поставяше всичко останало на заден план. Трябваше първо да намери сигурно място, а по-късно и да размисли за отпечатъка на тази жена върху неговото тяло и мислите му. Разбира се, можеше да става въпрос и за любов. Макс никога не беше обичал преди и не можеше да знае. Може би тази непоносима болка от раздялата, усещането за пустота пред неизбежността на заминаването, отчайващата тъга, която почти заличаваше инстинкта да се спаси и оцелее, беше любов. Може би тя също го обичаше, помисли си той изведнъж. По свой начин. Може би, помисли също, никога повече нямаше да се видят.

— Истина е — отговори накрая. — Сериозен проблем… По-скоро тежък. Завършил с едно доста мръсно сбиване. Затова би трябвало да изчезна за известно време.

Тя го гледаше, почти без да мигне.

— А аз?

— Ще останеш тук, предполагам — Макс направи двусмислен жест, който включваше и стаята, и града Ница. — Знам къде да те намеря, когато всичко се успокои.

Все още неподвижни, позлатените ириси на жената излъчваха смъртна сериозност.

— Това ли е всичко?

— Чуй — Макс си сложи сакото. — Не искам това да прозвучи драматично, но може би рискувам живота си. Или дори без може би. Без съмнение животът ми е изложен на опасност.

— Търсят ли те? Кой?

— Дълго е за обяснение.

— Имам време. Мога да слушам толкова дълго, колкото пожелаеш да ми разказваш.

Под предлог, че иска да провери дали багажът е наред, Макс избягна погледа й. Затвори куфара и намести коланите.

— Тогава си щастливка. Аз нямам. Нито време, нито настроение. Все още съм объркан. Има неща, които не очаквах… Проблеми, които не знам как да разреша.

Някъде из къщата отекна далечен звън на телефон. Звънна четири пъти и прекъсна изведнъж, без Меча да му обърне внимание.

— Полицията търси ли те?

— Не, доколкото знам — Макс се овладя и отговори с премерено безразличие. — В противен случай не бих рискувал с влака. Но нещата може да се променят и не искам да бъда тук, когато това се случи.

— Все още не си отговорил на въпроса ми. Какво ще стане с мен?

Появи се прислужничката. Търсели госпожата по телефона. Меча му подаде чашата кафе и двете се отдалечиха по коридора. Макс остави куфара на пода, затвори пътната чанта и я сложи до него. След това отиде до тоалетката, за да вземе предметите, които бяха там: ръчния часовник, писалката, портфейла, запалката и табакерата. Тъкмо слагаше на китката на лявата си ръка своя „Патек Филип“, когато Меча се върна. Вдигна поглед, видя я облегната на рамката на вратата, точно както беше стояла преди да тръгне, и веднага разбра, че нещо не е наред. Че има новини и че те не са никак добри.

— Беше Ернесто Келер, моят приятел от чилийското консулство — потвърди тя опасенията му със студено спокойствие. — Каза, че снощи е имало обир в къщата на Сузи Фериол.

Макс остана неподвижен, пръстите му все още бяха заети със закопчалката на каишката на часовника.

— Гледай ти… — успя да отговори. — И как е тя?

— Добре е — от гласа на Меча в момента сякаш се откъртваха ледени висулки. — Не била в къщата, когато се е случило, а на вечеря в Симие.

Макс отмести поглед, протегна ръка и взе писалката „Паркер“ с цялото спокойствие, което успя да събере. Поне привидно.

— Откраднати ли са ценни вещи?

— Това би трябвало да ми кажеш ти.

— Аз? — провери дали капачката е добре затворена и постави писалката във вътрешния джоб на сакото. — Защо аз би трябвало да знам?

Отново я гледаше в очите, посъвзел се вече, спокоен. Все така подпряна на рамката на вратата, Меча скръсти ръце.

— Спести ми репертоара си от увъртания, двусмислици и лъжи — настоя тя. — Не съм в настроение да слушам глупости.

— Уверявам те, че нито за момент…

— Проклет да си. Разбрах го още щом те видях в къщата на Сузи онзи ден. Знаех, че замисляш нещо, но не подозирах точно какво.

Макс се приближи. За пръв път, откакто я познаваше, виждаше лицето й сковано от бяс. Силно ожесточение сгърчваше линиите на лицето й и ги помрачаваше.

— Тя ми е приятелка… Какво открадна от нея?

— Грешиш.

Жената стоеше неподвижно, почти заплашително пред него, очите й святкаха враждебно. Макс положи усилие на волята, за да не направи крачка назад.

— Искаш да кажеш, че греша също както в Буенос Айрес, така ли? — попита тя.

— Не става въпрос за това.

— Кажи ми за какво става въпрос тогава. И каква връзка има между кражбата и твоето състояние снощи. С твоята рана и ударите… Ернесто каза, че когато Сузи пристигнала вкъщи, крадците си били отишли.

Той не отговори. Опитваше се да прикрие смущението си, преструвайки се, че проверява съдържанието на портфейла.

— Какво се случи след това, Макс? Ако там не е имало сбиване, къде имаше? И с кого?

Той продължаваше да мълчи. Вече нямаше оправдание да не я гледа в очите, тъй като Меча беше взела табакерата и запалката на Макс и палеше цигара. След това хвърли рязко двата предмета на масата. Запалката се подхлъзна и падна на пода.

— Ще те издам на полицията.

Издиша облак дим право срещу него, много близо, сякаш го плюеше с дима.

— И не ме гледай така, защото не ме е страх… Нито от теб, нито от съучастниците ти.

Макс се наведе да вдигне запалката. Забеляза, че ударът беше откачил капачката.

— Нямам съучастници — сложи запалката в един от джобовете на жилетката, а табакерата в друг, на сакото. — И не става въпрос за кражба. Забърках се в нещо, което не съм търсил.

— Цял живот търсиш, Макс.

— Не е това. Уверявам те, този път не.

Меча продължаваше да стои много близо, взирайки се сурово в него. И Макс разбра, че не може да избегне онова, което тя искаше от него. От една страна тя имаше право да научи нещо за случилото се. От друга, да я изостави в Ница, в това състояние на раздразнение и съмнение, означаваше да добави ненужни рискове към вече несигурното си положение. Нужни му бяха няколко дни мълчание. Отсрочка. Поне няколко часа. И може би, каза си той, щеше да успее да я манипулира. В края на краищата, също като всички други жени по света, и тя не искаше нищо повече, освен да бъде убедена.

— Това е сложен въпрос — отстъпи той, преувеличавайки усилието, което му струваше признанието. — Използваха ме. Нямах избор.

Направи необходимата, пресметната до секунда пауза. Меча чакаше и слушаше внимателно, като че ли нейният живот, а не този на Макс бе изложен на опасност. И сега, след като се поколеба още миг дали да продължи с останалото, той реши да бъде честен. Каза си, че може да е грешка да стига толкова далеч. Но нямаше време да обмисля повече. Трудно му беше да си представи друг изход.

— Има двама мъртъвци… А може би трима.

Меча не изглеждаше никак притеснена. Само разтвори малко устните си около димящата цигара, като че ли не й достигаше въздух.

— Това свързано ли е по някакъв начин със Сузи?

— Отчасти. Всъщност да. Изцяло.

— Полицията знае ли?

— Мисля, че още не. Или може би сега вече знае. Няма как да разбера.

Пръстите на Меча трепереха леко, когато извади много бавно цигарата от устата си.

— Ти ли ги уби?

— Не — гледаше я в очите, без да мига, залагайки всичко на това. — Нито един от тях.

Мястото е неприветливо: стара къща с градина, обрасла с храсталаци и бурени. Намира се извън Соренто, между Анунциата и Марчано, притисната между два хълма, които скриват изгледа към морето. Дойдоха дотук с един „Фиат 1300“ по стръмния, осеян с дупки път, мъжът с правата коса беше на волана, а онзи с черното сако — седнал отзад с Макс. Сега се намират в една стая в плачевно състояние, старата боя по стените се бели сред ронещ се гипс и петна от влага. Единствените мебели са два стола и Макс е седнал на единия, между двамата придружители, които стоят прави. Има и четвърти мъж, седнал на другия стол, срещу този на Макс: бледа кожа, гъсти рижи мустаци и будещи тревога очи с цвят на стомана, заобиколени със сенки от умора. От ръкавите на демодираното му сако се подават бели, дълги и тесни ръце, които приличат на пипала на калмар.

— А сега — заключава този мъж — ми кажете къде е книгата на гросмайстор Соколов.

— Не знам за каква книга говорите — отговаря спокойно Макс. — Ако се съгласих да дойда, то е, за да разсея това глупаво недоразумение.

Другият го наблюдава безизразно. На пода до него, подпряна на един от краката на стола, има смачкана чанта от черна кожа. Накрая, с почти лениво движение, той се навежда да я вземе и я слага на коленете си.

— Глупаво недоразумение… Така ли го определяте?

— Именно.

— Самоуверен сте. Казвам го честно. Въпреки че това не е учудващо за човек като вас.

— Не знаете нищо за мен.

Едно от пипалата на калмара очертава криволичеща линия във въздуха, подобна на въпросителен знак.

— Не знаем нищо? Много грешите, господин Коста. Знаем много. Знаем например, че не сте богатият господин, за който се представяте, а шофьорът на един швейцарски гражданин, живеещ в Соренто. Освен това знаем, че автомобилът на паркинга на хотел „Витория“ не е ваш… И това не е всичко. Знаем, че имате полицейско досие за кражба, измами и други по-дребни престъпления.

— Това е нетърпимо! Вземате ме за някой друг.

Макс решава, че може би сега е моментът да покаже възмущение. Понечва да стане от стола, но веднага усеща на рамото си здравата ръка на мъжа с черното кожено яке. Отбелязва, че в натиска няма враждебност. По-скоро е увещаващ, като че ли му препоръчва търпение. От своя страна мъжът с рижите мустаци отваря чантата и вади оттам един туристически термос.

— В никакъв случай — отговаря той, докато развива чашата на термоса. — Вие сте тъкмо този човек. Моля да не поставяте под съмнение интелигентността ми. От снощи не съм спал, проучвайки тази бъркотия. Това включва вас, вашето досие, вашето присъствие на турнира „Кампанела“ и връзката ви с претендента Келер. Всичко.

— Дори тези неща да отговарят на истината, какво общо имам аз с тази книга, за която питате?

Другият изсипва мляко на тънка струйка в чашата, вади от един блистер розово хапче и го изпива с една глътка. Наистина изглежда уморен. След това поклаща глава, сякаш го съветва да не упорства с отричането.

— Направили сте го. Качили сте се през нощта на покрива и сте я взели.

— Книгата ли?

— Именно.

Макс се усмихва въздържано. Пренебрежително.

— Ей така, изведнъж?

— Не съвсем изведнъж. Вложили сте много труд в това. Възхитително е, трябва да призная. Изключително професионално.

— Чуйте. Не ставайте смешен. На шестдесет и четири години съм.

— Това си помислих и аз, когато тази сутрин намерих досието ви, но изглеждате в добра форма — той поглежда одраскванията по ръцете на Макс. — Въпреки че, виждам — малко сте се наранили.

Руснакът изпива останалото мляко, изтръсква чашата и отново я завива на място.

— Поели сте огромен риск — продължава той, докато прибира термоса. — И не говоря за възможността нашите хора да ви открият в сградата, а да паднете на балкона и така нататък. Продължавате ли да отричате?

— Как мога да се съглася с подобна глупост?

— Чуйте — тонът му е все така увещаващ. — Този разговор няма официален характер. Италианската полиция не е уведомена за кражбата. Имаме си собствени методи на разследване… Всичко може да бъде простено, ако върнете книгата, стига тя още да е у вас. Или да ни кажете на кого сте я предали. Ако ни кажете за кого работите.

Макс се опитва да мисли бързо. Може би връщането на книгата би било начин да разреши проблема. Но и така щеше да даде на руснаците материално доказателство, че онова, което подозират, отговаря на истината. Имайки предвид начина, по който Москва управлява пропагандата, той се пита колко ли време ще е необходимо на руснаците да оповестят своята версия по въпроса, да свържат Макс с Хорхе Келер и да дискредитират претендента. Един скандал щеше да сложи край на кариерата на младежа, проваляйки възможността му да играе за световната титла.

— Това са бележки, водени цял живот от гросмайстор Соколов — продължава човекът с рижите мустаци. — Важни неща зависят от този материал. Бъдещи партии… Разберете, че трябва да си ги върнем, за престижа на световния шампион и доброто име на нашата родина. Това е държавен въпрос. С открадването на книгата вие директно нападате Съветския съюз.

— Но тази книга не е у мен и никога не е била. Никога не съм се качвал на покрив, нито съм влизал в друга стая, освен в моята.

Уморените очи на руснака изучават Макс с интерес и обезпокоителна настоятелност.

— Това последната ви дума ли е засега?

Това „засега“ е още по-заплашително от погледа на металносивите очи, въпреки че е придружено от една почти приятелска усмивка. Макс чувства, че губи съпротивителни сили. Ситуацията започва да излиза извън контрол.

— Не виждам какво друго бих могъл да ви кажа… Освен това нямате право да ме задържате тук. Не сме зад желязната завеса.

Едва изрекъл тези думи, разбира, че е направил грешка. Последната следа от усмивка изчезва от устните на другия.

— Нека ви призная нещо лично, господин Коста… Моите познания по шах са, да кажем, повърхностни. Това, в което наистина съм се специализирал, е да се заемам със заплетени случаи, за да ги превръщам в прости… Моята функция до гросмайстор Соколов е да гарантирам нормалното протичане на партиите му. Да подсигуря обстановката. Досега работата ми в това отношение е била безупречна. Но вие нарушихте това нормално положение. Поставяте ме под съмнение… Разбирате ли? Излагате ме пред световния шампион по шах, пред шефовете ми и уронвате моето професионално самоуважение.

Макс се опитва да прикрие паниката си. Най-сетне успява да отлепи устни и с полагаемата се твърдост да произнесе четири думи:

— Заведете ме в полицията.

— Всичко с времето си. В момента ние сме полицията.

Руснакът поглежда онзи с правата коса и Макс усеща как лявата част на главата му се разтърсва от бруталния, неочакван удар, който го оглушава, сякаш е спукал тъпанчето му. Изведнъж се озовава на земята, столът му е преобърнат, лицето — залепено за плочките на пода. Замаян е, главата му бръмчи, като че ли в нея има рой полудели пчели.

— Така че нека се настаним удобно, господин Коста — чува да му казват, а гласът като че ли идва от много далече. — Докато поговорим още малко.

Когато Меча Инсунса изключи мотора на автомобила, чистачките спряха да се движат и стъклата се покриха с дъждовни капки, размивайки изгледа към такситата и файтоните, паркирани пред тройната арка на входа на железопътната гара. Въпреки че още не беше се свечерило, уличните лампи на площада бяха запалени. Техните електрически светлини се множаха върху мокрия асфалт, заедно с оловното отражение на сумрака, покриващ Ница.

— Тук ще се сбогуваме — каза Меча.

Гласът й прозвуча сухо. Безразлично. Макс се беше обърнал да погледне неподвижния профил, леко наклонен над волана. Очите й са вперени в гледката навън.

— Дай ми една цигара.

Той потърси табакерата в джоба на шлифера си, запали една „Абдул паша“ и я сложи в устата на Меча. Тя пуши известно време мълчаливо.

— Предполагам, че няма да се видим скоро — каза накрая. Не беше въпрос.

Макс изкриви уста.

— Не знам.

— Какво ще правиш, като пристигнеш в Париж?

— Ще продължа да се движа — той изкриви лице в гримаса — Не е едно и също да си неподвижна или подвижна мишена, така че, колкото повече затруднения създам, толкова по-добре.

— Има ли вероятност да ти причинят нещо лошо?

— Може би… Да. Има такава възможност.

Тя се беше обърнала и го изгледа облегната на волана, в ръката й димеше цигарата. В отраженията на светлините отвън капките вода по стъклото изпъстряха лицето й с петънца.

— Не искам да ти причинят нещо лошо, Макс.

— Намерението ми е да не ги улеснявам.

— Все още не си ми казал какво взе от къщата на Сузи Фериол. По какво се различава станалото от един обикновен обир… Ернесто Келер говореше за пари и документи.

— Не ти трябва да знаеш повече. Защо да се забъркваш?

— Вече съм се забъркала — направи жест, който обхващаше тях, автомобила и гарата. — Както виждаш.

— Колкото по-малко знаеш, толкова по-малко ще пострадаш. Документи. Писма.

— Компрометиращи?

Макс избърза да отговори пред пренебрежението скрито във въпроса.

— Не е това, което си мислиш — каза той. — Аз не съм по шантажите.

— А пари? Истина ли е, че си взел пари?

Меча кима бавно, като че ли потвърждава собствените си мисли. А бе имала много време за размисъл, каза си притеснено Макс.

— Документи на Сузи… Какво може да съдържат те, за да те интересуват?

— Принадлежат на брат й.

— Аха. В такъв случай внимавай — сега тонът й беше рязък. — Томас Фериол не е от тези, които ще обърнат другата буза. Заложил е доста, за да позволи на един…

— Господин никой?

Меча дръпна от цигарата, без да обръща внимание на нахалната усмивка на Макс. След това завъртя ръчката на прозореца и изхвърли угарката навън.

— За да допусне някой като теб да му създава ядове.

— Струва ми се, че много хора съм притеснил тези дни. Мнозина ще се редят на опашка за главата ми.

Тя не каза нищо. Макс погледна ръчния си часовник: шест и петдесет. Оставаха четиридесет минути до тръгването на влака, който идваше от Монако, а не беше уместно да чака на перона, изложен на неподходящи погледи. Беше резервирал по телефона единично купе в спален вагон първа класа. Ако всичко се развиеше добре, на сутринта щеше да е в Париж: добре наспал се, обръснат и свеж. Готов отново да застане лице в лице с живота.

— Когато нещата се успокоят, ще се опитам да преговарям — добави. — Да извадя известна полза от това, което попадна в ръцете ми.

— Смешно е… Попаднало, казваш. Като че ли е паднало от небето.

— Аз не съм търсил това, Меча.

— Документите у теб ли са?

Той се подвоуми за момент. Защо да я забърква повече.

— Няма значение — отговори. — Няма да имаш полза, ако узнаеш.

— Мислил ли си да ги върнеш на Фериол? Да се споразумееш?

— Разбира се, че съм си мислил. Но приближаването към него е рисковано. Освен това има и други възможни клиенти.

— Клиенти?

— Има двама… По-скоро имаше… Двама италианци. Сега са мъртви… Абсурдно е, но понякога имам впечатление, че им дължа нещо.

— Ако са мъртви, не им дължиш нищо.

— Не, разбира се… На тях не. Въпреки това…

Присви очи при спомена. Горките. Ромоленето на дъжда и водните капки, които се стичаха на струйки по външната страна на стъклата, засилваха меланхолията му. Отново си погледна часовника.

— А ние, Макс? Дължиш ли нещо на мен?

— Ще те видя отново, когато всичко се успокои.

— Може би вече няма да съм тук. Може да направят размяна с мъжа ми. Освен това все повече се говори за нова война в Европа… Всичко може скоро да се промени. Да изчезне.

— Трябва вече да тръгвам — каза той.

— Не знам къде ще съм, когато, както ти казваш, всичко се успокои. Или се обърка още повече.

Макс беше сложил едната си ръка на дръжката на вратата. Изведнъж спря, като че ли излизането му от автомобила означаваше да навлезе в безвъздушно пространство. Това го накара да потръпне, да се почувства раним. Изложен на самотата и дъжда.

— Не обичам да чета — каза той замислено. — Повече ми харесва киното. Само прелиствам романи, докато пътувам по хотели, от онези, които излизат в подлистниците на списанията… Но има нещо, което винаги си спомням. Един авантюрист казваше: „Аз живея от сабята и коня си“.

Направи усилие да подреди мислите си, търсейки думи, които да изразят точно онова, което искаше да каже. Жената слушаше неподвижна, мълчалива. В паузите се чуваше само шумът на капките по капака на автомобила. Сега те падаха много бавно. Като че ли Господ плачеше.

— С мен положението е подобно. Живея от това, което нося със себе си. От онова, което намирам на пътя.

— Всяко нещо има край — каза тя нежно.

— Не зная какъв ще бъде този край, но зная началото… Като дете имах малко играчки, почти всички направени от боядисана ламарина и кутийки кибрит. Понякога в неделя баща ми ме водеше на сутрешни прожекции на филми в „Либертад“: киното струваше тридесет сентавос, а подаряваха и бонбони, и билети за томбола, която така и не спечелих никога. На екрана, на фона на музиката, изпълнявана от пианиста, виждах колосани бели нагръдници, добре облечени мъже, красиви жени, автомобили, празненства и чаши шампанско… — Отново извади от джоба си елегантната табакера от костенурка, но не я отвори. Само си поигра с нея, докосвайки с пръст инициалите МК, инкрустирани в ъгъла. — Обикновено спирах — продължи той — пред една сладкарница на улица „Калифорния“, за да погледам витрината, отрупана с бисквити, торти и пасти… Или отивах да играя на брега на Риачуело до Ла Бока, да гледам как моряците слизат от корабите: мъже с татуировки по ръцете, идващи от места, които в представите ми бяха вълшебни.

Спря почти рязко, смутено. Току-що си беше дал сметка, че тези спомени можеха да се заредят безкрай. Освен това съзнаваше, че никога по-рано не беше говорил толкова за себе си. На никого. Никога истината, никога истинския спомен.

— Има хора, които мечтаят да се махнат и се осмеляват да го направят. Аз го направих.

Меча продължаваше да мълчи, заслушана, сякаш не се осмеляваше да прекъсне тънката нишка на признанията му. Макс въздъхна дълбоко, почти отчаяно, и прибра табакерата.

— Разбира се, че има край, както ти каза. Но не знам кога е моят.

Откъсна поглед от светлините и мъглявите силуети отвън и обръщайки се към нея, я целуна естествено. Леко. По устата. Меча му позволи, без да се отдръпва от докосването му. Една лека топлина, влажна, която накара Макс да види дъждовния пейзаж в още по-тъмни тонове. След това, когато отдели устни от нейните, двамата продължиха да се гледат в очите, много близо един до друг.

— Няма защо да си тръгваш — промълви тя много тихо. — Има стотици места тук… Близо до мен.

Сега Макс беше този, който се отдръпна малко. Без да престане да я гледа.

— В моя свят — каза той — всичко изглежда прекрасно и просто: аз съм това, което бакшишите, които оставям, говорят за мен. Ако пък някоя самоличност се провали или изхаби, на другия ден вземам нова. Живея от чуждото доверие, без силна омраза, нито пък с големи мечти.

— Аз бих могла да променя това… Не си ли си помислял?

— Виж, преди известно време бях на едно празненство: в къща в околностите на Верона. Хора с много пари. По време на десерта, окуражени от домакините, гостите започнаха да чоплят, смеейки се, гипса от сцените със сребърните лъжички за кафе, за да открият фреските, нарисувани отдолу. Аз гледах какво правят и си мислех колко абсурдно бе всичко. И как никога не бих се чувствал като тях. С техните сребърни лъжички и скритите рисунки под гипса. И смеха им.

Спря за момент, за да свали прозореца и да вдиша влажния въздух отвън. По стените на гарата, залепени между рекламни плакати, имаше политически афиши на „Аксион Франсез“[2] и Народния фронт. Идеологически лозунги, смесени с реклами за бельо, зъбен еликсир или предстоящата премиера на филма „Abus de confiance“[3].

— Когато гледам тези ризи — черни, кафяви, червени или сини, и хората, които те убеждават да се присъединиш към това или онова, мисля си, че преди света е бил на богатите, а сега ще бъде на сърдитите… Аз не съм нито едното, нито другото. Не мога да се озлобя, макар че понякога се вбесявам. Кълна ти се, че е така.

Отново погледна жената. Тя продължаваше да го слуша неподвижно. Намръщена.

— Мисля, че в днешния свят единствената възможна свобода е безразличието — заключи Макс. — Затова ще продължа да живея със сабята и коня си.

— Слез от колата.

— Меча…

Тя отмести поглед.

— Ще изпуснеш влака.

— Обичам те. Мисля, че е така. Но любовта няма нищо общо с всичко това.

Меча удари с двете си ръце по волана.

— Тръгвай си най-после. Бъди проклет.

Макс си сложи шапката и слезе от автомобила, закопчавайки шлифера си. Извади от багажника куфара и пътната чанта, и тръгна без да продума или да погледне назад, между пръските от дъжда. Чувстваше някаква силна, объркваща тъга: някаква предварителна носталгия по нещо, по което щеше да жадува по-късно. На входа на сградата предаде багажа на един носач и тръгна след него между хората, в посока към гишето за продажба на билети. След това последва момчето до редящите се структури от стъкло и стомана, покриващи пероните. В този момент, сред струи пара, в гарата бавно влизаше локомотив, влачейки дузина тъмносини вагони с позлатена ивица под прозорците и надпис „Международна компания спални вагони“. По една метална табела от всяка страна указваше маршрута: Монако — Марсилия — Лион — Париж. Макс хвърли поглед наоколо, в търсене на обезпокояващи признаци. Двама жандарми в тъмна униформа разговаряха срещу вратата на чакалнята. Всичко изглеждаше спокойно, реши той, не личеше някой да му обръща специално внимание. Въпреки че това не гарантираше нищо.

— Кой вагон, господине? — попита носачът.

— Втори.

Качи се на влака, подаде билета си на кондуктора заедно с една банкнота от сто франка — безотказен начин за спечелване на благосклонността му за цялото пътуване — и докато служителят докосваше козирката на шапката си, приведен в поклон, даде още двадесет на носача на багажа.

— Благодаря, господине.

— Не, приятелю мой. Аз ви благодаря.

Когато влезе в купето, затвори вратата и отдръпна малко пердето: достатъчно, за да погледне още веднъж перона, жандармите продължаваха да си говорят на същото място и не видя нищо обезпокоително. Хората се сбогуваха и качваха във влака. Няколко монахини махаха с кърпички, една привлекателна жена прегръщаше някакъв мъж пред вратата на вагона. Макс запали цигара и се настани на седалката. Когато влакът се задвижи, вдигна поглед към куфара, поставен в мрежата за багаж. Мислеше си за писмата, скрити в подплатата му. И за начина, по който можеше да остане жив и свободен, докато се отърве от тях. Меча Инсунса вече се беше изтрила от паметта му.

Болката, установява Макс, достига рано или късно степен на насищане, при която силата й вече няма значение. Една точка, от която нататък е все едно дали ударите са двадесет или четиридесет. От тук нататък боли не от всеки нов удар, а от паузите между единия и другия. Най-трудни за понасяне не са ударите, а моментите, когато палачът прекъсва работата си, за да си отдъхне. Тогава измъчената плът не се мобилизира пред насилието, отпуска се и това наистина изостря болката. Такъв е резултатът на целия предходен процес.

— Книгата, Макс… Къде е книгата?

В този момент от разговора — мъчението предполага по-неформално общуване — мъжът с рижите мустаци и ръце, подобни на пипала на калмар, вече се обръща към него на „ти“. Гласът му стига до Макс деформиран и далечен, главата му е покрита с мокра кърпа, която му пречи да диша, задушава стенанията му и абсорбира част от ударите, които получава, без да оставя външни рани или видни контузии по тялото му, вързано за стола. Останалите удари се нанасят в незащитените гърди и корем, открити от позата, в която го приковават въжетата. Удрят го мъжът с правата коса и другият, с черното кожено сако. Знае, че са те, защото от време на време, когато дръпват кърпата, със замъглените си от сълзи очи той ги вижда до себе си, да търкат кокалчетата на пръстите си, докато другият мъж наблюдава седнал.

— Книгата. Къде е?

Току-що са махнали кърпата от главата му. Макс вдишва жадно въздуха, който стига до смазаните му дробове, въпреки че всяко вдишване му причинява такава болка, сякаш въздухът циркулира през одрано месо. Помътнелите му очи успяват най-сетне да фокусират лицето на мъжа с рижите мустаци.

— Книгата — повтаря онзи. — Кажи ни къде е и ще приключим.

— Не зная… нищо… За никакви книги.

По своя инициатива, без инструкции от никого, като личен принос към процедурата, онзи с черното сако нанася бърз удар в долната част на корема на Макс. Той се гърчи във въжетата, докато новата болка избухва отдолу нагоре, от слабините към гърдите, опитва се да се свие, но не може, защото ръцете, торсът и краката му са завързани за стола. Тялото му внезапно се облива в студена пот, а след няколко секунди, за трети път, откакто започна всичко, той повръща жълта жлъчка, която се стича по брадичката му към ризата. Онзи, който го удари, го наблюдава с неудоволствие и се обръща към мъжа с рижите мустаци в очакване на нови инструкции.

— Книгата, Макс.

Макс, който все още не може да си поеме дъх, завърта отрицателно глава.

— Гледай ти — в гласа на руснака се долавя суха нотка на възхищение. — Старецът си играе на корав мъжага… На неговите години.

Още един удар на същото място. Макс се превива в нов спазъм от болка, като че ли нещо пробива като със свредел вътрешностите му. И накрая, след няколко секунди агония, не успява да се въздържи и надава вик: къс, животински вой, който го успокоява малко. Този път гаденето не завършва с повръщане. Макс остава с отпусната на гърдите глава, вдишвайки болезнено, на пресекулки. Трепери от потта, която като че ли замръзва под влажните дрехи, във всяка пора от тялото му.

— Книгата… Къде е?

Той вдига за малко лице. Сърцето му препуска объркано, понякога с много дълги паузи между един и друг удар, понякога забързано и силно. Убеден е, че ще умре в следващите минути, и се учудва на собственото си безразличие. На скотското си примирение. Никога не си е представял, че ще стане по този начин, казва си той в миг прояснение. Отпуска се, замаян от ударите, като човек, оставил се на потока, който го влачи към нощта. Но явно ще е така. Така поне изглежда. При толкова болка и умора, разкъсващи плътта му, смъртта обещава по-скоро успокоение, отколкото каквото и да било друго. Една почивка накрая. Един дълъг, последен сън.

— Къде е книгата, Макс?

Още един удар, този път в гърдите, последван от избухване на болка, която като че ли смазва гръбначния му стълб. Отново му се повдига, въпреки че вече няма какво да излезе от устата му. Неволно уринира, намокряйки панталона си, щипането от урината изтръгва от устата му мъчително стенание. Страхотна болка в главата му притиска слепоочието и обърканите му мисли не позволяват в ума му да се появят свързани образи. Пред замъгления му поглед минават само някакви бели пустини, заслепяващи проблясъци, обширни повърхности, които се вълнуват тежко като живак. Това може би е празнотата. Или нищото. Понякога, като бързо прелитащи фрагменти, в това нищо връхлитат образи на Меча Инсунса, несвързани отломки от миналото, странни звуци. Звукът, който се повтаря най-често, е от три топки от слонова кост, удрящи се една в друга върху билярдна маса: лек звук, монотонен, почти приятен, който донася на Макс странно спокойствие. Който му вдъхва силата, необходима да вдигне брадичка и да погледне сивите като стомана очи на мъжа, седнал срещу него.

— Скрил съм я… На майка ти… в путката.

При последната дума плюе безсилно към другия. Слюнката, кървава и жалка, не достига целта и пада на земята, почти между коленете му. Онзи с рижавите мустаци объркано гледа плюнката на земята. Мълчи.

— Признавам, старче. Държелив си.

След това прави знак на другите и те отново покриват главата на Макс с мократа кърпа.

„Синият експрес“ препускаше през нощта, на север, оставяйки назад Ница и нейните опасности. След като допи последните глътки от един четиридесет и осем годишен „Арманяк“ и избърса устата си със салфетката, Макс остави бакшиш на покривката и излезе от вагон–ресторанта. Жената, с която беше споделял масата, си бе тръгнала преди пет минути, отдалечавайки се към вагона на Макс, номер 2. Случайността бе определила да бъдат и двамата в първата смяна за вечеря, след като той я видя да прегръща един мъж на гарата, малко преди влакът да тръгне. Беше французойка, на около четиридесет години, носеше с естествена елегантност костюм, който опитното око на Макс определи като „Маги Руф“, а от професионалния му поглед не можа да убегне и златната халка, която жената носеше заедно с един пръстен със сапфири на лявата си ръка. Не разговаряха, след като той седна срещу нея, като изключим възпитаната размяна на обичайното bon soir. Хранеха се мълчаливо, разменяйки кратка, учтива усмивка, когато погледите им се срещнеха или келнерът отново пълнеше чашите им с вино. Установи, че беше привлекателна, още докато вземаше салфетката от чинията: големи очи, фино изписани с молив вежди и подходящо карминено червило на устните. Когато свърши с filet de boeuf–forestiere[4], тя отказа десерта и извади пакет „Житан“. Макс се наведе над масата, за да й даде огънче със запалката. Струваше му известно усилие да отвори разместилата се капачка и първите разменени думи по този случай поставиха начало на повърхностен, но приятен разговор: Ница, дъждът, зимният сезон, туризмът с предплатени ваканции, международното изложение в Париж, което всеки момент щеше да приключи. След като разчупиха леда, преминаха към други теми. Оказа се, че мъжът, с когото се бе разделила на перона, е съпругът й. Живееха в Кап Фера почти през цялата година, но тя прекарваше в Париж по една седмица всеки месец по професионални причини: беше моден директор на списанието „Мари Клер“. Пет минути по-късно жената вече се смееше на шегите на Макс и не откъсваше поглед от устата му, докато говореше. „Никога ли не сте мислили за кариера на модел?“, попита тя по-късно. Накрая погледна миниатюрния си ръчен часовник, отбеляза колко късно беше станало, сбогува се с широка усмивка и излезе от вагон–ресторанта. По приятна случайност заемаха купета едно до друго: номер 4 и номер 5. Случайностите на влаковете и на живота.

Макс премина вагона, в който се намираше салонът бар — в този час тук беше оживено като в „Риц“, мина по платформата между вагоните, където монотонното потракване на колелата се чуваше по-силно и спря пред стаичката на шафнера, който преглеждаше списъка на десетте купета, за които отговаряше, светейки си с една лампичка, която огряваше и двата малки позлатени лъва на униформената му чантичка. Кондукторът бе плешив, мустакат и любезен, с белег на главата, който, както разбра Макс по-късно, когато се поинтересува от него, бил причинен при Сома. Поприказваха си малко за белези от войната, а после и за спални вагони „Пулманс“, влакове и международни линии. Макс извади в подходящия момент табакерата си, изчака другият да му поднесе огънче от кибрит с емблема на компанията и когато изпушиха цигарите си и продължиха да си бъбрят доверително, всеки пътник, минал покрай тях, щеше да ги вземе за стари приятели. Пет минути по-късно Макс си погледна часовника. И с тон на човек, който, ако си бяха разменили ролите, би бил готов да направи същото, помоли кондуктора да използва ключа му, за да отвори вратата, която отделяше купета 4 и 5.

— Не мога да направя това — възпротиви се леко служителят. — Правилникът го забранява.

— Знам, приятелю… Но знам и че ще го направите за мен.

Думите му бяха придружени от дискретен, почти безразличен жест, с който той поставя в ръката на другия две банкноти от по сто франка, същите като онази, която беше дал като бакшиш, качвайки се на влака в Ница. Кондукторът се подвоуми, макар да беше ясно, че го правеше по-скоро за да подчертае доколко държи на изискванията на „Международната компания за спални вагони“, отколкото за нещо друго. Най-накрая пъхна парите в един джоб и си сложи фуражката с жест на светски човек.

— Закуска в седем ли, господине? — попита съвсем естествено, докато минаваха по коридора.

— Да. В седем ще бъде подходящо.

Последва едва забележима пауза.

— За един или за двама?

— Единична, ако обичате.

Като чу това, кондукторът, който беше стигнал пред вратата на Макс, му отправи благодарен поглед. Успокояващо бе — можеше да се прочете в него — да работиш с господа, които все още държат на добрите маниери.

— Разбира се, господине.

През онази нощ, както и през следващите, Макс спа малко. Жената се казваше Мари-Шантал Елиар. Беше жизнена, страстна и забавна и той продължи да я посещава през четирите дни на престоя си в Париж. Това му послужи като удобно прикритие, а освен това успя да измъкне от нея десет хиляди франка, които прибави към тридесетте хиляди от сейфа на Томас Фериол. На петия ден, след като разсъждава дълго върху своето собствено близко бъдеще, Макс преведе тук всички пари, които имаше в банка „Барклис“ в Монте Карло, и ги изтегли в брой. След това купи от агенция „Кук“ на улица „Риволи“ билет за влака до Хавър и друг, първа класа, за трансатлантическия кораб „Нормандия“ до Ню Йорк. В момента, в който си плащаше сметката в хотел „Мьорис“, сложи в един плик за документи писмата на граф Чано и ги изпрати по куриер до посолството на Италия. Не приложи визитна картичка, бележка или някакво обяснение. Въпреки това, преди да предаде писмото заедно с бакшиш на прислужника на хотела, спря за момент и се усмихна замислено. След това извади писалката си от джоба и написа от външната страна, с големи букви, като подател, имената на Мауро Барбареско и Доменико Тинянело.

Макс е загубил представа за времето. Когато пак му махат мократа кърпа от главата, след тъмнината и болката, разпита и непрекъснатите удари, се учудва, че в стаята все още влиза светлина отвън. Главата много го боли. Толкова, че очите му сякаш ще излязат от орбитите си, при всеки неравномерен удар на кръвта в слепоочията и сърцето. Като изключим това, от известно време не го удрят. Сега чува гласове на руски и различава замъглени силуети, докато очите му привикнат към светлината. Когато най-накрая успява да ги фокусира ясно, открива, че в стаята има пети човек: едър, рус, с воднисти сини очи, които го наблюдават любопитно. Струва му се познат, въпреки че в състоянието си не успява да свърже спомените и представите. След малко русият мъж прави жест на недоверие и неодобрение. След това поклаща глава и разменя няколко думи с онзи с рижавите мустаци, който вече не седи на стола си, а е на крак и също гледа Макс. На мустакатия като че ли не му харесва онова, което чува, тъй като отговаря сърдито, с нетърпелив жест. Другият настоява и дискусията става по-шумна. Накрая русият мъж нарежда нещо със строг и сух тон, и излиза от стаята в същия момент, в който Макс разпознава гросмайстор Михаил Соколов.

Онзи с рижите мустаци се приближава към Макс. Изучава го критично, сякаш оценява щетите. Като че ли не му се струват прекалени; вдига рамене и отправя кисело няколко думи към приятелите си. Макс се стяга отново, очаквайки мократа кърпа и още удари. Но нищо подобно не се случва. Вместо това онзи с правата коса донася чаша вода и я приближава с рязък жест към устата на пленника.

— Имаш голям късмет — коментира онзи с рижавите мустаци.

Макс пие жадно, разливайки вода. След това, докато течността се стича по брадичката и гърдите му, поглежда другия, който го наблюдава намръщено.

— Ти си крадец, мошеник и нехранимайко с полицейско досие — казва руснакът, приближавайки лицето си така, че то почти докосва лицето на Макс. — Още днес твоят шеф, доктор Хугентоблер, който е в клиниката си на езерото Гарда, ще бъде осведомен за всичко. Ще узнае, че си се перчил из Соренто с неговите дрехи, пари и „Ролс-Ройс“. И което е по-важно: Съветският съюз няма да забрави какво си направил. Където и да отидеш, ще се опитаме да направим живота ти невъзможен. Докато някой ден някой не почука на вратата ти, за да довърши това, което ние започнахме… Искаме да мислиш за това всяка нощ, когато заспиваш и всяка сутрин, отваряйки очи.

След като каза това, човекът с рижите мустаци прави знак на онзи с черното сако и се чува щракане на отварящ се нож. Все още замаян, като че ли плува в облак мъгла, Макс усеща, че му прерязват въжетата. Болезнено смъдене преминава по изтръпналите му ръце и крака, и го кара да изстене изненадано.

— Сега излез от тук и потърси много дълбока дупка, за да се скриеш, старче… Живей засега, но имай предвид, че от днес си свършен човек. Мъртъв си.

[1] Локален антисептик с ярък оранжев цвят. — Б. пр. ↑

[2] Монархическа организация, основана във Франция през 1899 г., през трийсетте години на XX в. проявява профашистка ориентация. — Б.р. ↑

[3] (фр.) — Злоупотреба с доверие. — Б.пр. ↑

[4] (фр.) — говеждо по ловджийски — Б.р. ↑

13.
Ръкавицата и огърлицата

Доста усилия трябва да положи, за да се добере дотук от стаята си. Преди да оправи с инстинктивен жест дрехите си и да почука на вратата, Макс се поглежда в огледалото в коридора, за да провери какви са видимите щети. Да установи колко са напреднали от последния път болката, старостта и смъртта. Но във външния му вид няма нищо необичайно. Поне не прекалено. Поглежда се в огледалото със смесица от горчивина и успокоение. Мократа кърпа си е свършила работата: единствените следи по бледото му лице са виолетовите кръгове от умора под подпухналите клепачи. Очите му също са зачервени и трескави, бялото на окото е кървясало от спукани капиляри. Най-лошото е онова, което не се вижда, преценява той, докато прави последните крачки към стаята на Меча Инсунса, спирайки, за да се подпре с ръка на стената, докато си поеме дъх: хематомите по гърдите и корема. Бавният и неравномерен пулс го изморява и изисква постоянно свръхусилие, от което продължава да се облива в студена пот под дрехите, чийто допир разранява болезнената му кожа. Остро прилошаване затруднява крачките му и само с усилие на волята той успя да го прикрие при излизането си от стаята, да изправи с мъка рамене и да прекоси фоайето на хотела. И най-вече това силно желание, което не може да потисне — да се стовари където и да е, да затвори очи и да спи дълго. Да се потопи в спокойствието на една блажена пустота, подобна на смъртта.

— Боже господи… Макс.

Тя е на вратата на стаята и го гледа учудено. Усмивката, която той се опитва да задържи на устните си, изобщо не я успокоява и тя побързва да го хване за ръката, поддържайки го въпреки лекото му нежелание от негова страна и опитите му да направи следващите си стъпки без чужда помощ.

— Какво става? Болен ли си? Какво ти е?

Не отговаря. Пътят до леглото е безкраен, а коленете му треперят. Най-накрая сваля сакото си и сяда върху покривката с безкрайно облекчение, кръстосал ръце на корема, потискайки стона си, когато се превива на две от болка.

— Какво са ти направили? — тя най-сетне си дава сметка какво е станало.

Не си спомня да си е лягал, но сега е легнал по гръб. Меча седи на ръба на леглото, поставила една ръка на челото му, а с другата измерва пулса му, докато го гледа уплашено.

— Един разговор — успява да каже Макс накрая, с приглушен глас. — Само… Един разговор.

— С кого?

Свива безразлично рамене. Въпреки това придружава жеста с усмивка, която избледнява върху сгърченото му лице.

— Няма значение с кого.

Меча протяга ръка към телефона, който е на масичката.

— Ще се обадя на лекар.

— Остави лекаря — той хваща леко ръката й. — Само съм много уморен… След малко ще съм по-добре.

— Полицията ли беше? — тревогата й като че ли не се отнася само до Макс. — Хората на Соколов ли?

— Никаква полиция. За момента всичко остава в семейството.

— Мръсни свине!

Той се опитва да се усмихне стоически, но успява само да изкриви лицето си в гримаса.

— Постави се на тяхно място — оправдава ги. — Страхотен номер.

— Ще съобщят ли за обира?

— Не останах с това впечатление — той опипва внимателно болящия го корем. — Всъщност впечатленията ми бяха различни.

Меча го гледа неразбиращо. Накрая кимва, галейки нежно разрешената сива коса.

— Получи ли пратката ми? — пита той.

— Разбира се, че я получих. Скрила съм я добре.

Нищо по-лесно, си казва Макс. Един невинен пакет в ръцете на Тициано Спадаро на името на Меча Инсунса, занесен от пиколо в стаята. Стар начин да се разпоредиш с това-онова. Изкуството на простите неща.

— Синът ти знае ли какво направих?

— Предпочитам да изчакам, докато двубоят свърши. Вече си има предостатъчно притеснения с Ирина.

— Какво става с нея? Знае ли, че сте я разкрили?

— Все още не. И се надявам да не заподозре скоро.

Болезнен спазъм връхлита Макс изведнъж и го кара да простене. Тя се опитва да разкопчае влажната му от пот риза.

— Дай да видя какво има тук?

— Нищо — той отказва, отблъсквайки ръцете на жената.

— Кажи какво са ти направили.

— Няма нищо сериозно — повтаря той. — Само проведохме един разговор.

Двойният златист отблясък е насочен така съсредоточено към Макс, че той почти може да види отражението си в него. Харесва ми да ме гледа така, решава. Много ми харесва. И най-вече днес. Сега.

— Нито дума, Меча… Не казах нито дума. Не признах нищо. Дори онова, което казаха за мен самия.

— Знам. Познавам те, Макс… Знам.

— Може би няма да повярваш, но не ми беше прекалено трудно. Беше ми безразлично, разбираш ли? Онова, което ми причиниха.

— Бил си много смел.

— Не беше смелост. Беше само това, което ти казвам. Безразличие.

Поема си дълбоко дъх, опитвайки се да си възвърне загубената енергия, въпреки че при всяко вдишване всичко страшно го боли. Чувства се толкова уморен, че сякаш би могъл да спи дни наред. Пулсът му продължава да бие неравномерно, като че ли сърцето му изтласква кръв само от време на време. Тя като че ли забелязва нещо, обезпокоена е. Става и донася чаша вода, която той изпива на малки глътки, предпазливо. Течността успокоява горящата му уста, но предизвиква болка, когато стига до стомаха.

— Нека повикам лекар.

— Забрави за лекар… Единственото, от което имам нужда, е да си почина. Да поспя малко.

— Разбира се — Меча гали лицето му. — Заспивай спокойно.

— Не мога да остана в хотела. Не знам какво ще се случи… Въпреки че те няма да ме издадат директно, ще имам проблеми. Трябва да се върна във „Вила Ориана“ и да върна дрехите, колата… Всичко.

Раздвижва се неспокойно, прави опит да се изправи, но тя го спира нежно.

— Не се притеснявай. Почивай. Това може да изчака няколко часа. Ще отида в стаята ти и ще приготвя багажа… Имаш ли ключ?

— В сакото ми е.

Тя му подава още веднъж чашата и Макс пие още малко, докато неразположението в стомаха му става непоносимо. След това отново уморено отпуска глава.

— Направих го, Меча.

Има някаква гордост в тези думи. Тя го забелязва и се усмихва с мълчаливо възхищение.

— Да, направи го. Господи, да. Без грешка.

— Когато е удобно, кажи на сина си, че съм бил аз.

— Ще му кажа… Не се съмнявай.

— Кажи му, че се качих там и им отнех тази проклета книга. Сега с книгата им го върнахме за момичето и сме квит, нали? Както казвате на шахматен език, реми.

— Разбира се.

Той се усмихва, обнадежден.

— Може би синът ти ще стане световен шампион… Тогава може би ще му стана по-симпатичен.

— Убедена съм в това.

Той се надига леко, хващайки я за китката с внезапно вълнение.

— Сега можеш да ми го кажеш. Не е мой, нали? Или поне не си сигурна, че е мой.

— Заспивай, хайде — тя го кара да си легне отново. — Стар мошеник. Възхитителен идиот.

Макс спи. На моменти дълбоко, на моменти със събуждания. Понякога се стряска и стене объркано, в края на несвързани и безсмислени кошмари. Измъчва го физическа болка и друга — въображаема, които се наслагват една върху друга и смесват, състезавайки се по сила, и е трудно да се различат истинските от въображаемите усещания. Всеки път, когато отвори очи, не може да разбере къде се намира: външната светлина е угаснала бавно, обгръщайки в мъгла предметите в стаята и сега те се виждат само като сенки. Жената продължава да седи до него, облегнала се на таблата на оправеното легло: една по-ясна сянка сред всички, които заобикалят Макс, той чувства топлината от близостта на тялото й и от огънчето на цигарата.

— Как си? — пита тя, когато забелязва, че се е раздвижил и е буден.

— Уморен. Но съм добре… Като си лежа така неподвижно, това ме облекчава много. Имах нужда да поспя.

— Все още имаш. Заспивай отново. Аз бдя над теб.

Макс иска да погледне наоколо, все още объркан. Опитва се да си спомни как стигна до тук.

— Какво става с нещата ми? С куфара ми?

— Готов е. Донесох го. Там е, до вратата.

Той затваря очи успокоен, с насладата на човек, на когото засега не му се налага да прави каквото и да било. И накрая си спомня останалото.

— Толкова години, колкото са полетата на шахматната дъска, така каза ти.

— Така е.

— Не беше заради сина ти… Не го направих заради него.

Меча гаси цигарата.

— Не само за него, искаш да кажеш.

— Да, може би това съм искал да кажа.

Тя се размърдва малко, отдръпвайки се от облегалката на кревата, за да се настани по-близо до него.

— Все още не знам защо си предприел това — казва много тихо.

Мракът прави ситуацията странна, мисли той. Нереална. Като че ли сме в друго време. В друг свят. В други тела.

— Защо дойдох в хотела ли, и всичко останало?

— Да, именно.

Макс се усмихва, съзнавайки, че тя не може да види лицето му.

— Исках отново да бъда този, който бях — отговаря той простичко. — Да се почувствам както преди. Един от най-абсурдните мои проекти беше възможността да те обера отново.

Тя изглежда учудена. И скептична.

— Нали не очакваш да ти повярвам?

— Може би обир не е думата. Сигурно не е. Но имах намерение да го направя. Не за пари, разбира се. Не за…

— Добре — прекъсва го тя накрая, повярвала. — Разбирам.

— Първия ден претърсих тази стая. Представи си, душех следите ти: двадесет и девет години по-късно, откривайки те във всеки предмет. И намерих огърлицата.

Макс вдъхва близостта на жената, следи собствените си усещания. Тя ухае на тютюн смесен със следи от много нежен парфюм. За момент се пита също дали голата й кожа, увехнала, белязана от времето, все още мирише така, както когато се прегръщаха в Ница или в Буенос Айрес. Сигурно не, казва той. Или по-скоро несъмнено не. Както и неговата.

— Целта ми бе да открадна огърлицата ти — казва той след известно мълчание. — Само това. Да те съблазня за трети път по някакъв начин. Да прекараме нощта така, както когато се върнахме от Ла Бока.

Меча мълчи известно време.

— Тази огърлица вече не струва толкова, колкото когато се запознахме — казва тя накрая. — Съмнявам се, че сега би взел за нея и половината.

— Не става въпрос за това. Дали струва малко или много. Беше начин да… Е, добре. Не знам. Начин.

— Да се почувстваш млад и победител?

Той завърта глава в тъмното.

— Да ти кажа, че не съм те забравил. Че не забравих.

Ново мълчание. И нов въпрос.

— Защо никога не пожела да останеш?

— Ти си мечта, превърнала се в реалност — той отговаря замислено, опитвайки се да подбере точните думи. — Една мистерия от друг свят. Никога не съм вярвал, че имам право…

— Имаше го. Беше пред очите ти, глупчо.

— Не можах да го видя. Беше невъзможно… Не се вместваше в моя начин на мислене.

— Твоята сабя и конят ти. Нали така?

Макс прави искрено усилие да си спомни.

— Не си спомням — казва той.

— Разбира се. Но аз помня. Спомням си всяка една от твоите думи.

— Както и да е, винаги съм се чувствал временен гост в твоя живот.

— Странно е, че казваш това. Аз бях тази, която се чувствах временен гост в твоя.

Тя е станала и се е приближила до прозореца. Дръпва малко пердето и електрическата светлина отвън, откъм терасата на хотела, очертава в контражур силуета й, тъмен и неподвижен.

— Целият ми живот се е крепил на това, Макс. На нашето беззвучно танго в салона с палмите на „Кап Полонио“… На ръкавицата, която сложих в джоба ти онази нощ във „Феровиария“ и която на другия ден дойдох да потърся в стаята ти в пансиона в Буенос Айрес.

Той кима, въпреки че тя не може да го види.

— Ръкавицата и огърлицата… Да. Спомням си светлината от онзи прозорец върху плочките на пода и леглото. Твоето голо тяло и моето смайване пред тази красота.

— Боже господи — шепне тя, като че ли на себе си. — Беше много красив, Макс. Елегантен и много красив. Истински джентълмен.

Той се смее накриво. През зъби.

— Никога не съм бил такъв — отговаря.

— Беше повече джентълмен от повечето мъже, които съм познавала… Истинският джентълмен не се определя сам като такъв.

Тя отново се приближава до леглото. Оставя завесата полуотворена зад гърба си и приглушената светлина отвън чертае контури в полумрака на стаята.

— Онова, което ме очарова още от началото, бе твоята безстрастна, лишена от алчност амбиция… Това флегматично отсъствие на надежда.

Тя е близо до леглото и пали нова цигара. Пламъчето на кибритената клечка осветява кокалестите й пръсти с поддържани нокти, очите, които гледат към Макс, челото, пресечено от бръчки под сивата, много къса коса.

— Боже господи. Изтръпвах дори само при докосването ти.

Тръска пламъка и остава само огънчето. И едно нежно, червеникаво отражение в златните ириси, като две въгленчета.

— Просто бях млад — отговаря той. — Бях ловец, който се стреми да оцелее. Ти наистина беше такава, каквато те описах преди: красива като мечта… Едно от тези чудеса, на които ние, мъжете, имаме право, когато сме млади и смели.

Тя продължава да стои пред Макс, права до леглото, силует в полумрака.

— Беше удивително… И все още го правиш — червената точка на цигарата се раздвижва два пъти. — Как го постигаш след толкова време? Можеше да правиш фокуси с жестовете и думите, с привидна мъдрост. Казваше някаква фраза, вероятно не твои думи, нещо, взето мимоходом от някое списание или чужд разговор, но въпреки това то караше кожата ми да настръхва. И макар че след двадесет секунди ти забравяше какво си казал, кожата ми продължаваше да е настръхнала… Все още ми се случва. Виж, докосни ме. Ти си един пребит и безпомощен старец, а все още ми се случва. Заклевам се.

Приближи ръката си до Макс, търсейки неговата. Това за кожата е вярно, установява той. Топла и нежна е все още, въпреки годините. В този полумрак високият й, строен силует изглежда същият като онзи, който познаваше отпреди.

— Тази твоя усмивка, спокойна и измамна… Но и смела. Запазил си я въпреки всичко. Старата усмивка на салонен танцьор.

Ляга до него, върху кувертюрата. Отново този познат мирис и горещата близост. Червената точка припламва пред профила й, толкова близо, че Макс усеща по лицето си топлината на цигарата.

— Всеки път, когато галех сина си, когато беше малък, си представях, че галя теб. И все още ми се случва, когато го гледам. Виждам теб в него.

Тишина. След това я чува да се смее тихо, почти щастлива.

— Неговата усмивка, Макс… Наистина ли не разпознаваш тази усмивка?

След като казва това, тя се надига малко, претърсва пипнешком нощната масичка и гаси цигарата.

— Почивай, отпусни се — добавя. — Направи го веднъж в живота си. Казах ти, че ще те пазя.

Свила се е съвсем наблизо, залепена за него. Макс притваря доволно очи. Спокоен е. По някаква странна причина, която не се опитва да анализира, изпитва желание да й разкаже една стара история.

— За първи път бях с жена на шестнадесет години — спомня си бавно, с тих глас, — когато работех като пиколо в „Риц“ в Барселона… Бях много висок за възрастта си, а тя беше отседнала в хотела: зряла жена, елегантна. Най-накрая успя да ме накара да вляза в стаята й… Когато разбрах какво иска, се постарах да се представя по най-добрия възможен начин. И когато свърших, докато се обличах, тя ми даде банкнота от сто песети. На тръгване наивно приближих лицето си до нейното, за да я целуна, а тя се отдръпна вбесена, с досада… По-късно, когато се разминахме в хотела, дори не ме погледна. — Млъква за момент, търсейки някакъв нюанс или подробност, които да му позволят да постави на точното място онова, което току-що бе разказал. — В тези пет секунди — добавя накрая, — докато тази жена отдръпваше лицето си, научих неща, които никога не забравих.

Сега тишината е дълга. Меча беше слушала тихо, опряла глава на рамото му. Най-сетне се размърдва леко, приближавайки се още повече. На слабото й, почти чупливо тяло гърдите й под блузата изглеждат малки и жалки, много по-различни от онези, които си спомня. По някаква странна причина това буди у него вълнение. Разнежва го.

— Обичам те, Макс.

— Все още?

— Все още.

Устните търсят други устни с инстинктивна, почти уморена нежност. Една меланхолична, спокойна целувка. След това остават неподвижни, без да се освободят от прегръдката.

— Толкова ли бяха трудни тези последни години? — пита тя по-късно.

— Можеха да бъдат и по-добри.

Това е едно доста сухо описание, мисли си той, след като го казва. След това, с тих и безстрастен глас, започва да изброява меланхолично: физическата разруха, съревнованието с младата кръв, приспособена към новия свят. И накрая, като финал на всичко, престоя в онзи затвор в Атина, в резултат на различни грешки и поредица от провали. Не остана там дълго, но след като излезе от затвора, беше свършен човек. Опитът му служеше само да преживява с малки измами и дребни удари, или да посещава места, където да си изкарва хляба с хитрост. Известно време Италия беше добро място за тази цел. Но накрая дори вече нямаше и приличен външен вид. Работата при доктор Хугентоблер, удобна и сигурна, беше истински подарък от съдбата, но сега и тя е окончателно провалена.

— Какво ще стане с теб? — пита Меча, нарушавайки настаналото мълчание.

— Не зная. Ще търся начини, предполагам. Винаги успявам да намеря нещо.

Тя се размърдва в ръцете му, като че ли иска да възрази.

— Аз бих могла…

— Не — той я прегръща по-силно и не й дава възможност да се движи.

Меча отново се отпуска послушно. Макс лежи с отворени очи, вперени в сенките. Тя диша бавно, леко. За момент изглежда заспала. Но отново се раздвижва, докосвайки с устни лицето му.

— Не забравяй все пак — шепне, — ако някой ден минеш през Лозана, да се отбиеш да ме видиш, защото ти дължа чаша кафе.

— Добре. Може да мина някой път.

— Не забравяй, моля те.

— Да… Няма да забравя.

За миг на Макс — изумен от съвпадението — му се струва, че някъде отдалеч се чуват познатите тактове на танго. Може би са пуснали радио в съседната стая, решава той. Или музиката идва отдолу, от терасата. Все още не си дава сметка, че той е този, който си тананика наум мелодията.

— Животът ми не бе лош — казва той с тих, поверителен тон. — През по-голямата част от него живях от парите на другите хора, но така и не се научих да ги презирам или да се боя от тях.

— Равносметката не изглежда лоша.

— Освен това се запознах с теб.

Тя отмества глава от рамото на Макс.

— О, хайде, измамнико. Познавал си прекалено много жени.

Тонът е весел. Съучастнически. Той я целува нежно по косата.

— Не си спомням тези жени. Нито една. Но за теб си спомням. Вярваш ли ми?

— Да — тя отново отпуска главата си. — Тази нощ ти вярвам. Може би и ти си ме обичал цял живот.

— Възможно е. Може би и сега те обичам… Как да разбера?

— Естествено… Как би разбрал?

Слънчев лъч събужда Макс и той отваря очи пред светлината, която топли лицето му. Един проблясък, една тънка ивица, тясна и заслепяваща, прониква между спуснатите завеси на прозореца. Макс се раздвижва полека, в началото трудно, вдига глава от възглавницата с болезнено усилие и установява, че е сам. Върху масичката часовник с будилник показва десет и половина сутринта. Мирише на цигари. До часовника има празна чаша и пепелник с дузина фасове. Тя, мисли той, е прекарала остатъка от нощта до него. Бдейки над съня му, както обеща. Може би е стояла там, пушейки, неподвижна и мълчалива, и го е гледала как спи в първите лъчи на утрото.

Става замаян, опипва смачканите си дрехи. Разкопчава ризата и установява, че хематомите са придобили грозен тъмен цвят, като че ли половината от кръвта му се е разляла между плътта и кожата. Тялото го боли от слабините до врата и всяка крачка, която прави в посока към банята, докато схванатите му крайници бавно се затоплят, прилича на изтезание. Образът, който вижда в огледалото, също не напомня за най-добрите му дни: старец с воднисти и зачервени очи го наблюдава с недоверие от другата страна на стъклото. Отваряйки крана на умивалника, Макс подлага глава под студената струя и оставя водата да потече известно време, за да го събуди. Най-накрая вдига глава и преди да се избърше с кърпата, отново поглежда остарялото си лице, по което водните капки се плъзгат в улеите на набраздилите го дълбоки бръчки.

Пресича бавно стаята, приближавайки се до прозореца. Когато дръпва завесите, външната светлина залива като буен поток смачканата покривка върху леглото, морскосиния блейзър, закачен на облегалка на един стол, готовия куфар близо до вратата, вещите на Меча, разпръснати из стаята: дрехи, чанта, книги, кожен колан, портмоне, списания. След първоначалното заслепяване очите на Макс привикват към светлината и се спират върху индиговосинята ивица, където се сливат небето и морето, линията на брега и тъмния конус на Везувий, очертан в разсеяни сиво–сини тонове. Един ферибот се отдалечава по посока към Неапол с измамна, привидна бавност, оставяйки бяла, права следа по кобалтовосиния залив. А три етажа по-долу, на една маса на хотелската тераса, до мраморната жена, която гледа коленичила морето, Хорхе Келер и неговият учител Карапетян играят шах, докато Ирина ги наблюдава, седнала с тях, но леко встрани, подпряла голи крака на ръба на стола и обгърнала с ръце коленете си. Вече извън играта и извън техния живот.

Меча Инсунса е седнала по-надалеч, сама, до една бугенвилия близо до оградата на терасата. Облечена е с тъмна пола, а бежовата жилетка е наметната на раменете й. Върху масата има сервиз за кафе и отворени вестници, но тя не ги чете. Неподвижна е като каменната жена зад нея, и като че ли наблюдава вглъбено пейзажа със залива. Докато я съзерцава, опрял чело в студеното стъкло на прозореца, Макс я вижда да се раздвижи само веднъж: тя вдига ръка, за да поглади късата си сива коса, и свежда леко глава със замислен вид, после я вдига отново и отново притихва както преди, загледана в морето.

Макс се обръща с гръб към прозореца, отива до стола и взема сакото. Докато го облича, очите му се спират върху предметите на скрина. И там, където не може да не я забележи, съзнателно оставена върху дълга бяла дамска ръкавица, вижда перлената огърлица, която сияе с нежни, матови отражения на силната светлина, изпълваща стаята.

Застанал пред ръкавицата и огърлицата, старецът, който преди малко се оглеждаше в огледалото, усеща как нахлуват спомени, картини, предишни преживявания, които неговата памет подрежда по учудващо ясен начин. Собственият му живот и животите на други хора се срещат изведнъж в усмивка, която същевременно е и болезнена гримаса. Въпреки че това може да е болка по изгубените или невъзможни неща, породили тази меланхолична усмивка. И така, един малчуган с мръсни колене отново пристъпва върху проядените дъски на разпаднал се кораб в калта, опитвайки се да пази равновесие; един млад войник се катери по хълм, осеян с трупове; една врата се затваря пред картината на заспала жена, огряна от сноп лунна светлина, далечна и неясна като угризение. След това, докато уморената усмивка на мъжа, който си спомня, още не е угаснала, започват да се редят влакове, казина, колосани бели нагръдници, голи гърбове и отблясъци на бижута под кристални полилеи, докато мъж и жена, и двамата млади и красиви, водени от страст, неумолима като живота, танцуват едно все още ненаписано танго в тихия и празен салон на трансатлантически кораб, който плава в нощта. И докато се движат прегърнати, те чертаят несъзнателно канона на един нереален свят, чиито уморени светлини започват да гаснат завинаги.

Но не е само това. В паметта на мъжа, който се взира в ръкавицата и огърлицата, има освен това палми с провиснали от дъжда корони и едно мокро куче на плаж в сива мъгла, срещу една хотелска стая, където най-красивата жена в света чака върху смачканите чаршафи, ухаещи на топла интимност и на едно спокойствие, незасегнато от времето и живота, когато младежът, който е прав и гол пред прозореца, се обръща към нея, за да се потопи отново в приемащата го съвършена плът, единственото място във вселената, където забравата за нейните странни правила е възможна. След това, върху зелената маса за билярд, три топки от слонова кост се удрят леко една в друга, докато Макс следи внимателно едно момче, на чието лице разпознава учудено собствената си усмивка. Вижда много отблизо и двойните отблясъци в очите с цвят на течен мед, които го гледат така, както никоя жена никога не го е гледала. Чувства горещо и влажно дихание да докосва устните му и един глас да нашепва стари думи, които звучат така, като че ли са нови, и наливат балсам върху предишни рани, опрощават лъжи, двусмислия и провали, стаи в пансиони и мрачни убежища, фалшиви паспорти, полицейски управления, килии, последни години на унижение в самота и провал, изпълнени с мрачната светлина на безброй много зазорявания без бъдеще, и малко по малко заличават сянката на малчугана от бреговете на Риачуело, войника, който крачеше под слънцето, красивия младеж, който танцуваше с красиви жени в луксозни трансатлантически кораби и големи хотели, а целият свят беше в краката му.

И така, с последните останки от усмивката на уста, понесен по обратната вълна от толкова животи, които са били негови, Макс оставя настрана перлената огърлица, взема бялата дамска ръкавица, която е отдолу и я слага в горното джобче на сакото с кокетен и елегантен жест, така че пръстите на ръкавицата се подават, наподобявайки върховете на кърпичка или листенцата на цвете на ревера. След това се озърта, за да се убеди, че всичко е наред, хвърля последен поглед на изоставената огърлица върху скрина и свежда леко глава към прозореца, сбогувайки се с една невидима публика, която отправя оттам въображаеми аплодисменти. Случаят, мисли си Макс, докато се закопчава и приглажда сакото, може би изисква да се оттегли от сцената с полагаемата се за случая флегматичност под звуците на „Тангото на старата гвардия“. Но това би било прекалено очевидно, решава той. Прекалено предвидимо. Така че отваря вратата, взема куфара и се отдалечава по коридора, към нищото, подсвирквайки си „Човекът, който разори банката в Монте Карло“.

Мадрид, януари 1990 Соренто, юни 2012

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.